- 1 - 

 	Agatha Christie 
 	Poirot bravúrjai I. 
 	Hunga könyvek 
 	- 2 - 

 	

 	
 	A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Poirot's Early Cases (Elsı alkalommal a William Collins Sons & Co. Ltd. kiadásában jelent meg 1974-ben) FONTANA PAPERBACKS, 1975 
 	© Agatha Christie Limited 1974 
 	Hungarian translation © Schidló Éva, 
 	Wéber László, dr. Gecse Gábor, Leyrer Ginda 

 	

 	
 	
 	ISBN 963 695 015 6 ISSN 0865 1485 
 	Kiadja a Hunga-Print Nyomda és Kiadó 
 	Felelıs kiadó: BARÁZ MIKLÓS ügyvezetı igazgató 
 	Kiadóvezetı: SZUJÓ BÉLA 
 	Mővészeti tanácsadó: BARÁZ KLÁRA 
 	Borítófotó: TELEVIDEO KIADÓ 
 	- 3 - 

 	TARTALOMJEGYZÉK 
 	 
 	REJTÉLY A JELMEZBÁLON ................................................................................................. 5 
 	A SZAKÁCSNİ ELTŐNIK.................................................................................................... 15 
 	A CORNWALLI TITOK ......................................................................................................... 24 
 	VESZÉLYES VÁLLALKOZÁS ............................................................................................. 33 
 	DUPLACSAVAR .................................................................................................................... 41 
 	A TREFF KIRÁLY .................................................................................................................. 47 
 	HETEDÍZIGLEN ..................................................................................................................... 57 
 	AZ ELVESZETT BÁNYA ...................................................................................................... 65 
 	- 4 - 

 	REJTÉLY A JELMEZBÁLON 
 	 
 	Hercule Poirot barátomat, a belga rendırség egykori fınökét csak a vakszerencse hozta összefüggésbe a Styles – üggyel. Nyomozói sikerei komoly hírnevet szereztek neki, így azután arra az elhatározásra jutott, hogy idejét a bőnüldözés problémáinak megoldására fordítja. A Somme melletti sebesülésemet és a hadseregbıl történt leszerelésemet követıen megosztottam vele londoni lakásomat. Mivel Poirot legtöbb ügyét ennélfogva részletesen ismerem, valaki azt javasolta, hogy válogassam össze és írjam le a legérdekesebbeket. Úgy érzem, akkor cselekszem helyesen, ha ezt a válogatást annak a különös rejtélynek a történetével kezdem, amely a maga idejében rendkívül széles körő érdeklıdést keltett. A gyızelmi jelmezbálon történt különös esetre gondolok. 
 	Meglehet, hogy az eset nem jellemzi olyan tökéletesen Poirot eredeti módszereit, mint egy másik, ennél bonyolultabb bőnügy. Az érintett közismert emberek, néhány szenzációs vonás és az a hatalmas nyilvánosság, amelyet a sajtó adott neki, kétségtelenül kivételes esetté avatták a bálon történteket. Ezért már hosszabb ideje úgy éreztem, helyénvaló dolog, ha Poirotnak az ügy megoldásában vállalt szerepét a világ elé tárom. 
 	Egy gyönyörő tavaszi reggelen kezdıdött, éppen Poirot szobájában ültünk. Az én kis ter mető barátom ugyanolyan fürge és ápolt volt, mint mindig. Tojás alakú fejét oldalra billentve éppen azzal foglalatoskodott, hogy nagy körültekintéssel valami új pomádét kenjen a bajuszára. Poirotnak az ártatlan hiúság egyik jellemzı vonása volt, és ez pontosan egybevágott a rend és a módszeresség iránt érzett szeretetével. A Napi Hírharang,  amelyet elızıleg ol vastam, a földre pottyant, én pedig tökéletesen elmerültem a gondolataimban. 
 	Merengésembıl Poirot hangja vert fel. 
 	– Min gondolkozik olyan mélyen, mon ami?  
 	– Az igazat megvallva – válaszoltam – azon a megmagyarázhatatlan eseten tőnıdtem, amely a gyızelem alkalmából rendezett bálon történt. Tele vannak vele az újságok. 
 	Míg beszéltem, az ujjammal az újságoldalakon doboltam. 
 	– Igen? 
 	– Minél többet olvas róla az ember, annál inkább rejtélyes és bonyolult bőnügynek, látszik az egész. – Belemelegedtem a dologba. – Ki ölhette meg Lord Cronshaw-t? És Coco Courtenay halála ugyanazon az éjszakán nem több puszta véletlennél? Egyáltalán: baleset volt, vagy szándékosan vett be túl nagy adag kokaint? – Itt hatásos szünetet tartottam, majd drámai modorban hozzátettem – Ezek azok a kérdések, amelyeket felteszek magamnak! 
 	Poirot, számomra kissé elszomorítóan, nem mutatott különösebb érdeklıdést. 
 	Elmélyülten vizsgálgatta magát a tükörben és közben dörmögött – Nem vitás, ez az új bajuszkenıcs csodát mővel a bajuszommal! – Amikor véletlenül elkapta a pillantásomat, sietısen hozzátette – Igen, persze... és mit válaszol a kérdéseire? 
 	Mielıtt belefoghattam volna, nyílt az ajtó, és a háziasszonyunk Japp felügyelı érkezését jelentette be. 
 	A Scotland Yard detektívje régi barátunk volt, így hát melegen üdvözöltük. 
 	– A jó öreg Japp! – kiáltott fel Poirot. – Mi szél hozta magát hozzánk? 
 	– Nos, Monsieur Poirot – mondta Japp, miközben felém bólintva leült –, most olyan üggyel foglalkozom, amely benyomásom szerint kifejezetten önnek való. Azért látogattam meg, hogy megkérdezzem, van-e kedve beleütni az orrát a dologba? 
 	Poirot jó véleménnyel volt a felügyelı képességeirıl, de sajnálta ıt a módszeresség hiá nya miatt. Ami engem illet, Japp tehetségének csúcsát abban a finom mővészetben láttam, amellyel a detektív segítséget keresett, miközben azt a látszatot keltette, hogy ö nyújtja azt a másiknak! 
 	– A jelmezbáli esetrıl van szó – mondta Japp rábeszélıen. – Ne kéresse magát, úgy is tudom, hogy azt szeretné, ha benne lehetne a keze a dologban. 
 	- 5 - 

 	Poirot rám mosolygott. 
 	– Hastings barátom mindenesetre azt akarja. Az ön érkezése elıtt éppen errıl tartott kiselıadást, n'est – ce pas, mon ami?  
 	– Nos uram – mondta Japp leereszkedıen –, ön sem maradhat ki ebbıl. Én mondom, ilyen ügyben részt venni nem akármilyen dicsıség. Nos, térjünk a tárgyra. Gondolom, nagy vonalakban ismeri az esetet, Monsieur Poirot? 
 	– Csak az újságokból – és az újságírók képzelete gyakran megtévesztı. Ismertesse az ügyet, kérem. 
 	Japp kényelmesen keresztbe tette a lábát és hozzákezdett. 
 	– Mint boldog-boldogtalan tudja, az elmúlt kedden nagyszabású bált rendeztek a gyızelem emlékére. Manapság persze minden krajcáros kocsmai ugrándozás bálnak titulálja magát, de ez tényleg az volt, az igazi. A Colossus Hallban tartották és egész London jelen volt, beleértve Lord Cronshaw-t és a társaságát. 
 	– A dossziéja? – vágott közbe Poirot. – Az életvonalára, vagyis nem, hogyan mondják önök, az életrajzára gondolok. 
 	– Lord Cronshaw az ötödik vikomt volt a sorban, huszonöt éves, gazdag, nıtlen és imádta a színház világát. Városszerte olyan pletykák keringtek, amelyek szerint a lordot bensıséges szálak főzték az Albany Színház egyik mővésznıjéhez, Courtenay kisasszonyhoz. 
 	A mővésznıt baráti körben csak „Coco" néven emlegették és minden beszámoló szerint igen vonzó hölgy volt. 
 	– Jó. Continuez!  
 	– Lord Cronshaw és társasága hat embert számlált: ott volt ı maga, a nagybátyja, méltóságos Eustace Beltane úr, aztán egy csinos amerikai özvegy, Mrs. Mallaby, egy fiatal színész, bizonyos Chris Davidson és a felesége, és végül, de nem utolsósorban Miss Cocco Courtenay. Mint tudják, ez jelmezbál volt, ennek megfelelıen Lord Cronshaw és társasága a régi olasz komédia, vagy hogy nevezik, állandó szereplıinek a jelmezeit viselte. 
 	– Commedia dell' Arte –  mormogta Poirot. 
 	– Nos, a jelmezeket az Eustace Beltane tulajdonát képezı porcelángyőjtemény figuráiról másolták. Lord Cronshaw volt Harlequin, Beltane pedig Punchinello. Mrs, Mallaby Pulcinellának öltözött, Davidsonék Pierrot és Pierrette ruháját öltötték magukra, Columbina pedig nem is lehetett más, csak Miss Courtenay. Alig kezdıdött el a bál, máris érezhetı volt, hogy valami nincs rendben. Lord Cronshaw szemmel láthatóan mogorva volt és szerfelett különösen viselkedett. Amikor, a társaság vacsorához készülıdött egy kis különszobában, amelyet a házigazda bocsátott a rendelkezésükre, mindenkinek feltőnt, hogy a lord és Miss Courtenay nem beszélnek egymással. A hölgy nem titkolhatta, hogy sírt és látszott rajta, hogy nem sok választja el ıt egy hisztériás rohamtól. Így aztán a vacsora nyomott hangulatban telt el. Vacsora után Miss Courtenay megkérte Chris Davidsont, hogy kísérje öt haza. Azt mondta, halálosan elege van a bálból. A fiatal színész kissé tétovázott, Lord Cronshaw tekintetét kereste, aztán mindkettıjüket félrevonta a szobába. 
 	– Fájdalom, az ifjú színész kibékülést szorgalmazó erıfeszítései sikertelenek maradtak. 
 	Nem volt mit tennie, taxit szerzett tehát, és a szipogó Miss Courtenay-t hazavitte a lakására. A hölgy szemmel láthatóan nagyon feldúlt volt, de azért nem bízott Davidsonban. Egyre csak azt hajtogatta, hogy a lordnak bocsánatot kell kérnie a történtekért. Ez az egyetlen aprócska jel, amely arra is utalhat, hogy a lány halála talán nem volt véletlen baleset. Persze ez igen halvány nyom ahhoz, hogy elindulhassunk rajta. Mire Davidson úgy-ahogy lecsendesítette a nıt, már túl késı volt ahhoz, hogy visszamenjen a Colossus Hallba. Egyenesen hazament tehát chelsea – i lakására. A felesége röviddel Davidson megérkezése után ért haza. İ hozta meg a hírét a szörnyő tragédiának, amely Davidson távozását követıen történt. – A bál persze folytatódott, és úgy tőnt, Lord Cronshaw egyre bosszúsabb. Kerülte a barátait is, az este hátralévı részében szinte nem is látták ıt. Hajnali fél kettı körül, néhány perccel a grand 
 	- 6 - 

 	cotillon elıtt, amikor mindenkinek le kell vennie az álarcát, Digby kapitány, aki ismerte a jelmezét, észrevette a lordot. Cronshaw az egyik emeleti páholyban állt és az alatta kavargó tömeget nézte. 
 	– Helló, lordom! – kiáltott fel hozzá a kapitány. – Jöjjön csak le és vegyen részt a mulatságban! Úgy gubbaszt ott, mint egy beteg kakadu! Ne kéresse magát, hisz csak most jön a java! 
 	– Rendben van – felelte Cronshaw. – Várjon meg, különben sose találom meg ebben a tömegben! 
 	– Ahogy az utolsó szavakat kimondta, Lord Cronshaw már el is hagyta a páholyt. Digby kapitány, társaságában Mrs. Davidson-nal, lent várta ıt. Teltek-múltak a percek, de Lord Cronshaw-nak se híre, se hamva nem volt. Digby végül elveszítette a türelmét. 
 	– Azt hiszi ez a fickó, hogy egész éjjel rá fogunk várni? – méltatlankodott. 
 	– Ebben a pillanatban Mrs. Mallaby csatlakozott hozzájuk. A kapitány ecsetelte neki a helyzetet. 
 	– Tudják – harsogta energikusan a csinos özvegy –, ma este a lord gyilkos kedvében van. 
 	Ne vesztegessük az idıt, menjünk és kutassuk fel ıt! 
 	A kis társaság mindenütt kereste a lordot, eredmény nélkül. Végül Mrs. Mallaby arra a gondolatra jutott, hogy talán abban a szobában fogják megtalálni, amelyikben a társaság egy órával elıbb megvacsorázott. Így aztán odamentek. Az ıket fogadó látványra azonban senki sem számított. Nem kétséges, hogy megtalálták Harlequint, csakhogy a lord a földön hevert, és egy jókora konyhakés állt ki a szívébıl. 
 	Japp itt szünetet tartott, Poirot pedig a szakértı élvezetével jegyezte meg. 
 	– Une belle affair. És persze egy árva nyomra sem bukkantak. 
 	– Nos – folytatta a felügyelı –, a többit már tudja. A tragédia nem járt egyedül. Másnap minden újság nagybetős címmel jelentette, hogy Miss Courtenay-t, a népszerő színésznıt holtan találták az ágyában, a halálát pedig kokaintúladagolás okozta. Nos, baleset volt, vagy öngyilkosság? A szobalány, akitıl bizonyítékot reméltek, kijelentette, hogy Miss Courtenay rendszeres kábítószerélvezı volt, így a baleseti halál elképzelhetı. Mindazonáltal nem hagyhatjuk számításon kívül az öngyilkosság lehetıségét sem. A színésznı halála különösen sajnálatos, mivel megfoszt bennünket attól a lehetıségtıl, hogy megtudjuk, mi volt a közte és Lord Cronshaw között lezajlott veszekedés oka. Mellesleg az embereim egy kis zománcozott szelencét találtak a halott lord mellett. Gyémántokból kirakott Coco  felirat díszítette és félig volt kokainnal. Miss Courtenay szobalánya azonosította a dobozkát. A kis doboz Miss Courtenay tulajdonát képezi. Szinte mindig magánál hordta, vallotta a szobalány, mert ebben tartotta a napi kokainadagját, és az utóbbi idıben gyors ütemben vált a kábítószer rabjává. 
 	– Lord Cronshaw szintén kábítószerfüggı volt? 
 	– Éppen ellenkezıleg. Igen szigorúan elítélte a kábítószerrel élıket, Poirot elgondolkozva bólintott. 
 	– Miután a szelencét nála találták meg, nyilvánvalóan tudomása volt arról, hogy Miss Courtenay kokaint szed. Ezen eltőnıdhetünk, nemde, kedves Japp? 
 	– Hát persze – mondta Japp bizonytalanul. 
 	Én nem tudtam elnyomni egy mosolyt. 
 	– Nos, ez minden – mondta Japp. – Mi a véleménye az esetrıl? 
 	– Nem talált semmi más nyomot, amit esetleg nem jelentettek? 
 	– De igen. – Japp egy apró tárgyat vett elı a zsebébıl és Poirot kezébe adta. Belga barátom smaragdzöld színő kis pompont tartott a tenyerében, melyrıl cérnaszálak lógtak. A pompon úgy festett, mintha erıszakosan letépték volna valahonnan. 
 	– Ezt a halott férfi kezében találtuk, szorosan a markában tartotta – magyarázta a felügyelı. 
 	Poirot szó nélkül visszaadta a pompont Jappnek és azt kérdezte. 
 	- 7 - 

 	– Voltak Lord Cronshaw-nak ellenségei? 
 	– Senki, legalábbis olyan nem, akirıl tudnának. Úgy látszik, népszerő fickó volt. 
 	– Van valaki, aki hasznot húz a halálából? 
 	– Igen, a nagybácsija, Eustace Beltane. İ örökli a címet és a vagyont. Vele kapcsolatban akad egy – két gyanús mozzanat. Többen azt vallották, hogy a kis vacsorázó szobából hangos civakodást hallottak kiszőrıdni, és a veszeke-dık egyike éppen Eustace Beltane volt. Tudja, a nagykés, amelyet felkapnak az asztalról, ideális eszköze lehet egy gyilkosságnak, amelyet veszekedés hevében követnek el. 
 	– Mit mond Mr. Beltane? 
 	– Azt állítja, hogy az egyik pincér kissé sokat kóstolgatta az italokat és ezért alapos fejmosásban részesítette a kapatos férfit. Azt is állítja, hogy mindez közelebb történt az egy órához, mint a fél kettıhöz. Tudja, Digby kapitány vallomása meglehetıs pontossággal határozza meg az idıpontot. Azt követıen, hogy Lord Cronshaw a páholyból beszélt vele, addig amíg a holttestet megtalálták, nem telt el több tíz percnél. 
 	– Felteszem, hogy Mr. Beltane, ahogy Punchinellóhoz illik, púpos volt és zsabót viselt. 
 	– Nem tudok a jelmezek minden részletérıl híven beszámolni – mondta Japp és kérdın tekintett Poirot-ra. – Mellesleg nem is látom elég világosan, milyen segítséget remélhetünk a ruhákkal való bíbelıdéstıl. 
 	– Nem? – Poirot mosolyába cseppnyi gúny vegyült. A belga csendesen folytatta, szeme azzal a zöldes fénnyel csillogott, amelyet már oly jól ismertem. 
 	– Volt abban a kis szobában függöny? 
 	– Igen, de ... 
 	– És volt annyi hely a függöny mögött, hogy ott egy férfi elrejtızhessen? 
 	– Igen. Tulajdonképpen van ott egy kis rejtekhely. De ön honnan tud errıl a helyrıl? 
 	Sosem járt még ott, ugye, Monsieur Poirot? 
 	– Való igaz, kedves Japp, a függöny a képzelıerım terméke. De hát függöny nélkül értelmetlen a dráma! Soha nem szabad lemondanunk arról a feltételezésrıl, hogy a dolgoknak van logikája! Mondja csak, orvost nem hívtak? 
 	– Természetesen azonnal orvosért küldtünk. Sajnos, már semmit sem lehetett tenni. A halál minden bizonnyal azonnal bekövet kezett. 
 	Poirot kissé türelmetlenül bólintott. 
 	– Persze, persze, értem. Ez az orvos tett már tanúvallomást az ügyben? 
 	– Igen. 
 	– Nem említett valami rendellenességet? Nem talált valamit a holttest vizsgálata során, ami meglepte, ami eltért a megszokottól? 
 	Japp átható tekintettel nézett a kis emberre. 
 	– De igen, Monsieur Poirot. Nem tudom, mire akar kilyukadni, uram, de az orvos megjegyezte, hogy a végtagok izmai szokatlanul feszesek és merevek voltak, és erre nehéz magyarázatot találni. 
 	– Aha! – mondta jelentıségteljesen Poirot. – Mon Dieu!  Japp, ez elgondolkodtatja az embert, igaz? 
 	Én viszont tisztán láttam, hogy ez a körülmény egyáltalán nem gondolkodtatja el Japp felügyelıt. 
 	– Csak nem méregre gondol, monsieur? Ki az ördög mérgezne meg elıbb valakit, hogy aztán beledöfhesse a kést? 
 	– Való igaz, ez nevetséges lenne – válaszolt Poirot nyájasan. 
 	– Nos, monsieur, van valami, amit látni szeretne? Esetleg meg akarja vizsgálni a szobát, ahol a holttestet megtalálták... 
 	Poirot elhárító mozdulatot tett a kezével. 
 	– Nem, a világért sem. Ön már elmondta nekem azt az egyetlen dolgot, ami engem ebben 
 	- 8 - 

 	az ügyben érdekel: Lord Cronshaw véleményét a kábítószerfogyasztásáról. 
 	– Nincs tehát semmi, amit látni szeretne? 
 	– Csak egyetlen dolog. 
 	– Mi az? 
 	– Azok a porcelánfigurák, amelyekrıl a jelmezeket másolták. 
 	Jápp elcsodálkozott. 
 	– Ami azt illeti, monsieur, ez kissé fura kívánság . . . 
 	– El tudja ezt intézni nekem? 
 	– Ha gondolja, most is szemügyre veheti ıket. A Berkely Square nincs messze innen. Mr. 
 	Beltane – vagy ılordsága, ahogy most már szólítanom kell – nem fogja megtagadni tılünk a lehetıséget. 
 	Azonnal taxiba vágtuk magunkat. Az újdonsült Lord Cronshaw nem tartózkodott otthon, de Japp kérésére bevezettek bennünket a „porcelánok termébe", ahol a győjtemény gyöngyszemeit tartották. Japp meglehetısen tanácstalanul tekintett körbe. 
 	– Fogalmam sincs, hogy fogja itt megtalálni, monsieur, amit keres. 
 	Poirot eközben már a kandallópárkány elé húzott egy széket és a fészekrakó vörösbegy fürgeségével ugrott fel rá. A tükör fölött egy kis polcon hat porcelán szobrocska állt. Poirot gondosan szemügyre vette ıket, miközben néhány megjegyzést főzött a látottakhoz. 
 	– Les voilá. A  jó öreg olasz komédia! A három párocska! Harlequin és Columbina, Pierrot és Pierrette, finom ízléssel zöldben és fehérben, aztán Punchinello és Pulcinella, mályvaszínő és sárga ruhában. Punchinello ruhája nagy gonddal készült: csipkék, fodrok, a púp és a magas kalap. Pontosan úgy van, ahogy sejtettem: nagyon gondos munka. 
 	Óvatosan visszahelyezte a figurákat a polcra és leugrott a székrıl. 
 	Japp csalódottan nézett, de miután Poirot nem adta jelét annak, hogy bármit is megmagyarázzon, a detektív a tıle telhetı legjobb képet igyekezett vágni a dologhoz. Amikor már épp indulni készültünk, megérkezett a ház ura. Japp vállalta a bemutatást. 
 	A hatodik Cronshaw vikomt úgy ötven év körül járhatott. Arca csinos volt, ám vonásai léhaságról tanúskodtak, modora behízelgı volt. 
 	Idısödı életmővész, lagymatag modorú pozır. Meglátni és megutálni számomra csak egy pillanat mőve volt. A vikomt szertartásosan üdvözölt bennünket és kijelentette, hogy sokat hallott Poirot mesteri nyomozásairól. Biztosított bennünket arról is, hogy minden tekintetben a rendelkezésünkre áll. 
 	– Ügy tudom, a rendırség mindent megtesz, amit csak lehet – mondta Poirot. 
 	– Mindazonáltal attól tartok, hogy unokaöcsém halálának körülményeit sosem sikerül tisztázni. Az egész ügy annyira rejtélyesnek látszik. 
 	Poirot kutató pillantásokat vetett a férfira. 
 	– Az unokaöccsének nem volt ellensége, ugye? – kérdezte. 
 	– Soha senki. Errıl meg vagyok gyızıdve. – A vikomt itt kis szünetet tartott, aztán folytatta. – Ha bármilyen kérdése volna... 
 	– Egyetlen kérdésem van. – Poirot hangja komolyan csengett. – A jelmezek... a jelmezeket egészen pontosan másolták a porcelán szobrocskákról? 
 	– Igen, a legapróbb részletekig. 
 	– Nagyon köszönöm, milord. Csak errıl akartam megbizonyosodni. Jó napot kívánok! 
 	– És most? – kérdezte Japp, miközben lefelé loholtunk az utcán. – A Yard várja a jelentésemet. 
 	– Bien!  Nem akarom hátráltatni. Már csak egy kis apróság van hátra és aztán . . . 
 	– Igen? 
 	– Összeáll a kép. 
 	– Tessék? Ezt nem mondja komolyan! Tudja, hogy ki ölte meg Lord Cronshaw-t? 
 	– Pontosan. 
 	- 9 - 

 	– Ki tette? Eustace Beltane? 
 	– Ah, mon ami,  maga ismeri a gyengémet! Ellenállhatatlan vágyat érzek, hogy az utolsó pillanatig a kezemben tartsak minden szálat. De ne aggódjon, mindent fel fogok fedni, ha itt az ideje. Az ügy természetesen az önöké marad, egy feltétellel: a megoldást a saját elképzelésem szerint bizonyítom. 
 	– Ez fair ajánlat – válaszolta Japp. – Feltéve, hogy egyáltalán van megoldás! Én mondom, maga úgy tud hallgatni, mint a csuka, igaz? – Poirot mosolygott. – Na, viszlát! 
 	Beugrom a Yardra. 
 	Japp befordult egy másik utcába, Poirot pedig leintett egy arra haladó taxit. 
 	– Most hová megyünk? – kérdeztem, bevallom, kíváncsian. 
 	– A Chelsea negyedbe. Meglátogatjuk. Davidsonékat. 
 	Poirot megadta a címet a sofırnek. 
 	– Mi a véleménye az új Lord Cronshaw-ról? – kérdeztem. 
 	– Mit mond az én jó Hastings barátom? 
 	– Határozottan bizalmatlan vagyok. 
 	– Ugye azt hiszi, ı a „gonosz nagybácsi" a mesekönyvekbıl. 
 	– Miért, nem az? 
 	– Úgy gondolom, igen nyájas volt velünk – mondta diplomatikusan Poirot. 
 	– Megvolt rá az oka! 
 	Poirot rám nézett, szomorúan megrázta a fejét és az orra alá mormolt valamit, ami körülbelül így hangzott: „A módszer hiánya." 
 	Davidsonék egy bérlakásokból álló lakótömb egyik házának harmadik emeletén laktak. Mr. 
 	Davidson nincs itthon, értesültünk róla, de Mrs. Davidson fogad minket. Hosszú, alacsony szobába vezettek, amely tele volt zsúfolva mindenféle keleti vásári holmival. A levegı áporodott volt, a füstölı tömjénrudacskák agresszív illata mindent elborított. Mrs. Davidson, ez az apró termető nı szinte azonnal mellettünk termett. Törékenysége szívbe markoló és vonzó is lehetett volna, ha nem társul hozzá a világoskék szemében felvillanó ravasz és számító tekintet. 
 	Poirot elmagyarázta, mi járatban vagyunk. Mrs. Davidson szomorúan ingatta a fejét. 
 	– Szegény Cronshaw – és persze szegény Coco! Mindketten imádtuk, halála szörnyő 
 	megrázkódtatás nekünk. Mit akar kérdezni tılem? Tényleg át kell élnem ismét azt a borzalmas éjszakát? 
 	– Asszonyom, higgye el, feleslegesen nem háborgatnám. Japp felügyelı ítélte úgy, hogy a dolog elkerülhetetlen. Nem szeretnék mást, csak látni azt a jelmezt, amelyet azon az éjszakán viselt. 
 	A hölgy kissé meglepetten nézett, Poirot pedig angyali nyugalommal folytatta. 
 	– Ugye megérti madame, hogy a hazámban honos módszerek szerint igyekszem dolgozni. Odaát mi mindig „rekonstruáljuk" a bőntényt. Nincs kizárva, hogy egy valódi représentation  segíti majd a nyomozást. Ha így lesz, meg kell értenie, hogy a jelmezek fontosak le hetnek. 
 	Mrs. Davidson még mindig meglehetısen kétkedınek látszott. 
 	– Hallottam már a bőncselekmények újrajátszásáról – mondta. – Nem gondoltam volna azonban, hogy a részletek ennyire fonto sak. Azonnal hozom a ruhát. 
 	Mrs. Davidson alighogy elhagyta a szobát, máris visszatért, kezében egy leheletnyi, könynyő atlaszselyem ruhával, amely fehér és zöld színben pompázott. Poirot a kezébe vette és megvizsgálta, majd egy fejbólintás kíséretében visszaadta a ruhát. 
 	– Merci, madame! Úgy látom, elveszítette az egyik zöld pompont, azt, amelyik itt a jelmez vállán volt felvarrva. 
 	– Igen, a bálon valahogy leszakadt, de észrevettem és felemeltem a földrıl. Odaadtam szegény Lord Cronshaw-nak, hogy ırizze meg nekem. 
 	- 10 - 

 	– Ez vacsora után történt? 
 	– Igen. 
 	– Feltehetıen nem sokkal a tragédia bekövetkezte elıtt. 
 	Mrs. Davidson világos szemében a riadalom fénye villant. Nagyon gyorsan válaszolt. 
 	– Ó nem, dehogy! Sokkal elıbb! Mindjárt vacsora után, azt hiszem. 
 	– Értem. Nos, ez minden. Nem zavarom tovább. Bonjour, madame.  
 	– Nos – mondtam, amint elhagytuk a házat –, fény derült a zöld pompom rejtélyére. 
 	– Csodálnám. 
 	– Hogy érti ezt? 
 	– Hastings, látta amikor megvizsgáltam a ruhát? 
 	– Igen? 
 	– Eh bien,  a hiányzó pompon nem szakadt le, drága barátom, ahogy azt a hölgy állította. 
 	Éppen ellenkezıleg, gondosan levágták, méghozzá ollóval! A cérnaszálak felülete ezt kétségtelenül bizonyítja. 
 	– Te jó ég – kiáltottam fel –, ez az ügy egyre bonyolultabb! 
 	– Éppen ellenkezıleg, kedves Hastings, egyre egyszerőbb. 
 	– Poirot – kiáltottam ismét –, rövidesen eljön a nap, amikor megölöm! A végsıkig elkeserít az a szokása, hogy mindent tökéletesen egyszerőnek talál! 
 	– De amikor elmagyarázom, mon ami,  akkor nem pofonegyszerő? 
 	– De igen és ez a legidegesítıbb a dologban! Olyankor az az érzésem támad, hogy ezt akár magam is meg tudtam volna oldani! 
 	– Meg is tudná, Hastings, meg is tudná. Ha venné a fáradságot és a gondolatait rendszerbe foglalná! Módszer nélkül azonban... 
 	– Tudom, tudom. – vágtam gyorsan közbe, mert nagyon is jól 'ismertem Poirot ékesszólását, kivált amikor kedvenc témájára terelıdött a szó. – Mondja, barátom, mi a következı teendı? Tényleg rekonstruálni akarja a bőntényt? 
 	– Aligha. Mondjuk inkább úgy, hogy a színjátéknak vége, és én hozzábiggyesztek még egy bohóctréfát. 
 	Poirot a következı keddet jelölte ki a rejtélyes bemutató napjául. Az elıkészületek a végsıkig fokozták kíváncsiságomat. A szoba egyik oldalán fehér vásznat feszítettek ki, ezt mindkét oldalon súlyos függöny szegélyezte. Aztán egy férfi érkezett különbözı világítási felszerelésekkel, majd egy csapat színházi ember szállta meg Poirot hálószobáját, amelyet ez alkalomra öltözınek neveztek ki. 
 	Röviddel nyolc elıtt megérkezett Japp felügyelı és nem volt valami vidám. Valahogy az volt az érzésem, hogy nincs elragadtatva Poirot tervétıl. 
 	– Mint rendesen, Poirot most is imádja a melodrámát, de ebbıl még nem lesz baj. Azt mondja, sok fáradtságot megtakaríthatunk ezen a módon. Gyorsan átlátta az ügyet, de én magam is ugyanazon a nyomon jártam. – Az volt az érzésem, hogy Japp itt jócskán elrugaszkodik az igazságtól. – Csak éppen megígértem Poirot-nak, hogy teljes mértékben rábízom, hogyan kívánja megoldani és lezárni az ügyet. De már itt is vannak a fıszereplık. 
 	Elsınek ılordsága érkezett, Mrs. Mallabyt kísérte, akit én még nem láttam. Mrs. Mallaby csinos, sötét hajú nı volt és kifejezetten idegesnek látszott. Utánuk Davidsonék következtek. 
 	Chris Davidsont szintén elıször láttam. Jóvágású, magas, sötét hajú férfi volt, egész megjelenése a színészek könnyedségét sugározta. 
 	Poirot az egész társaságnak már jó elıre székeket készített oda a vászonnal szembe, amelyet most erıs fény világított meg. Poirot leoltotta a lámpákat a szobában, úgyhogy a vászont kivéve az egész helyiség sötétségbe borult. A kis belga hangja a homályból szólt. 
 	– Messieurs, mesdames, egy kis magya-rázat. A vásznon hat figurát látnak majd sorban megjelenni. Ismerısek önöknek: Pierrot és Pierrette, Punchinello, a pojáca és az elegáns Pulcinella, a szépséges, táncos lábú Columbina és a kobold Harlequin, a láthatatlan! 
 	- 11 - 

 	E bevezetı szavak után elkezdıdött a produkció. Az egyes figurák sorban a vászon elé perdültek, egy pillanatig egyensúlyoztak elıtte, majd eltőntek. Aztán kialudt a világítás és a közönségbıl a megkönnyebbülés sóhaja szakadt fel. Mindenki ideges volt, nem tudta mitıl fél. Számomra úgy tőnt, hogy az egész eljárás nagyon is egyszerő. Ha a gyilkos közöttünk lett volna, és Poirot valóban úgy képzelte, hogy az ismerıs jelmezes alak láttán megtörik, akkor be kell vallanunk, hogy módszere teljes csıdöt vallott, mint ahogy az várható is volt. 
 	Mindezek ellenére Poirot nem látszott zavartnak. Sugárzó arccal lépett elıre1. 
 	– Nos, messieurs and mesdames, megtennék nekem azt a szívességet, hogy egymás után elmondják, mit is láttak az elıbb? Elkezdené, milord? 
 	Az úriember zavartan nézett körül. 
 	– Attól tartok, nem értem pontosan a kérdést. 
 	– Csak azt kérem, mondja el, hogy mit látott. 
 	– Nos, ıı... nos hát, azt mondanám, hogy hat alakot láttunk elhaladni a vászon elıtt. Az alakok ruhájukkal a klasszikus olasz népi komédia személyiségeit jelenítették meg, vagyis, ıı..., minket, ahogyan azon az estén festettünk. 
 	– Ne törıdjön azzal az éjszakával, milord – vágott közbe Poirot –, engem a válasza elsı része érdekel. Asszonyom, ön egyetért Lord Cronshaw megállapításával? 
 	A kérdés közben Poirot Mrs. Mallaby felé fordult. 
 	– Én... nos, természetesen egyetértek. 
 	– Megerısíti tehát, hogy a régi olasz komédia hat alakját látták? 
 	– Hát persze, természetesen. 
 	– Monsieur Davidson, ön mit gondol? 
 	– Egyetértek. 
 	– Asszonyom? 
 	– Igen. 
 	– Hastings? Japp? Igen? Mindenki egybehangzóan ezt látta? 
 	Poirot most végignézett rajtunk. Az arca egészen sápadt lett, a szeme pedig olyan zöld voltak, mint a macskáé. 
 	– Nos, ennek ellenére nincs igazuk! Mindannyian tévednek! A saját szemüknek hittek és az most is hazudott önöknek, csakúgy mint a bál éjszakáján. Ahogy mondani szokták, amit látunk, az nem mindig az igazság. Az embernek a gondolkodás fényénél kell látni! 
 	Használnia kell a szürkeállomány sejtjeit! Messieurs and mesdames, önök ma este és azon az éjszakán is csak öt  alakot láttak! Tessék figyelni! 
 	A fények ismét kialudtak. Az egyik alak a vászon elé perdült. – Pierrot! 
 	– Ki ez? – kérdezte Poirot. – Pierrot? 
 	– Igen – válaszoltuk kórusban. – Nézzék meg még egyszer! 
 	Az alak egy gyors mozdulattal megszabadult bı szabású Pierrot-ruhájától. És a reflektorfényben ott állt elıttünk a csillogó Harlequin! Ugyanebben a pillanatban kiáltást hallottunk, és felborult egy szék. 
 	– Átkozott! – recsegett Davidson hangja. 
 	– Hogyan jött rá? 
 	Aztán a bilincs fémes kattanása és Japp hivatalos hangja. 
 	– Christopher Davidson, letartóztatom Cronshaw vikomte meggyilkolásának vádjával! 
 	Figyelmeztetem, hogy minden, amit mond, az eljárás során felhasználható ön ellen! 
 	Alig negyedórával késıbb, a hideg vacsora választékos fogásainak élvezete közben Poirot ragyogó ábrázattal válaszolt izgatott kérdéseinkre. – Az ügy teljesen világos. A zöld pompon megtalálásának körülményei arra engedtek következtetni, hogy azt a gyilkos jelmezérıl szakították le. Tekintettel arra, hogy a gyilkos késsel ejtett szúráshoz nagy erıre volt szükség, a továbbiakban nem foglalkoztam Pierrette személyével, annál inkább a figyelmem középpontjába került Pierrot. Ö azonban majdnem két órával a gyilkosság elkövetése elıtt 
 	- 12 - 

 	elhagyta a bál helyszínét. Ha tehát ı a gyilkos, akkor vagy visszatért, hogy megölje Lord Cronshaw-t, vagy pedig – eh bien,  még távozása elıtt kellett elkövetnie a tettet! Ez vajon teljességgel lehetetlen volt? Ki látta vacsora után Lord Cronshaw-t azon az estén? Csak Mrs. 
 	Davidson, akinek a vallomása, gyanakod-tam, csak gyengén összetákolt hazugság volt annak érdekében, hogy magyarázatot adjon a férje jelmezérıl hiányzó zöld pomponra. Mrs. 
 	Davidson természetesen a saját ruhájáról vágta le a hiányzó díszt. Az a Harlequin pedig, akit fél kettıkor a páholyban láttak, csak ál-Har-lequin lehetett. Rövid ideig arra gondoltam, hogy Mr. Beltane bőnössége e tekintetben nem kizárt: Késıbb azonban világossá vált, hogy különleges, finoman kidolgozott jelmeze nem tette lehetıvé, hogy Punchinello és Harlequin szerepét egyaránt eljátssza. Másfelıl viszont a meggyilkolt testalkatával szinte egyezı felépítéső fiatal Davidson számára, aki hivatásos színész, a feladat semmiféle nehézséget nem felentett. 
 	– Egy dolog azonban aggasztott. Kizárt dolog, hogy orvos összetévesszen egy két órája halott embert egy tíz perce megboldogulttal! Eh b ien,  nem is ez történt! Az orvost azonban senki sem kérte arra, hogy állapítsa meg a halál beálltának idejét. Ellenkezıleg, azt mondták neki, hogy Lord Cronshaw-t tíz perccel azelıtt látták teljes életnagyságban. így azután az orvos csak a végtagok rendellenes merevségét jelezte, de nem tudott magyarázatot adni rá. 
 	– Most már minden összevágott az elméletemmel. Davidson a vacsorát követıen azonnal megölte a lordot. Mégpedig akkor, amikor látták ıket visszalépni a szobába. Ezt követıen Davidson Miss Courtenay társaságában távozott. A hölgyet lakása kapujában hagyta, nem pedig bekísérte és megnyugtatta, mint állította, majd lóhalálában visszatért a bálba – 
 	csakhogy már nem Pierrot volt, hanem Harlequin! Egyszerő személycsere volt ez, nem kellett mást tennie, csak lehúznia magáról a felül lévı jelmezt. 
 	A halott lord nagybácsija elırehajolt a széken. 
 	– Ha így történt, akkor Davidson már azzal a céllal jött a bálba, hogy megölje áldozatát. 
 	De milyen indítéka volt ehhez? Nem találok semmiféle elképzelhetı okot. 
 	– Most érkeztünk el a második tragédiához, Miss Courtenay halálához. Volt ebben egy egyszerő tény, amely fölött mindenki elsiklott. Miss Courtenay kokaintúladagolás következtében halt meg – a kokaint tartalmazó szelencéjét azonban Lord Cronshaw holtteste mellett találták meg. Ez esetben honnan szerezhette a halálos adagot? Csak egy valaki adhatta neki: Davidson. És ez mindent megmagyaráz. Ez a háttere Miss Courtenay David-sonékkal való barátságának és annak is, hogy azon az estén azt akarta, hogy Davidson kísérje ıt haza. 
 	Lord Cronshaw, aki szenvedélyesen ellenezte a kábítószer fogyasztást, rájött, hogy a hölgy rászokott a méregre. Arra gyanakodott, hogy Davidson látja el vele Miss Cour-tenay-t. 
 	Davidson természetesen mindent tagadott. Lord Cronshaw elhatározta, hogy a bálon megtudja az igazat. A megtévedt lánynak talán meg tudott volna bocsátani, de semmiképpen nem adott volna felmentést olyan férfinak, aki kábítószerrel kereskedik. Davidson bőnének megvallása és a végzetes lépés között ırlıdött. Végül úgy határozott, hogy Cronshaw hallgatását bármilyen áron meg kell szereznie. 
 	– Coco halála baleset volt? 
 	– Az a gyanúm, hogy olyan baleset, amelynek a bekövetkeztét Davidson gondosan elısegítette. A lány nagyon dühös volt a lord-ra, mindenekelıtt a szemrehányásai miatt, azután meg azért, mert Cronshaw elvette tıle a kokaint. Davidson azonban adott neki és valószínőleg arra buzdította, vegyen be többet a szokottnál, így álljon bosszút az „öregfiún". 
 	– Van itt még valami – mondtam. – A függöny és a rejtekhely. Hogyan szerzett róluk tudomást? 
 	– Mon ami,  ez volt a legegyszerőbb. A kis szobába ki-be jártak a pincérek, nyilvánvaló, hogy a holttest nem fekhetett egész idı alatt ott, ahol aztán megtalálták. Következésképpen kellett lennie a szobában valami olyan zugnak, ahová Davidson elrejthette a tetemet. A függönyre és a mögötte lévı rejtekhelyre következtetni nem volt nagy teljesítmény. Davidson 
 	- 13 - 

 	odavonszolta a holttestet, késıbb pedig, miután a páholyban magára vonta a figyelmet, elıhúzta onnan és végleg elhagyta a bál helyszínét. Ez volt az egyik legjobb ötlete. Eszes a fickó, meg kell hagyni! 
 	Poirot zöld szeme azonban számomra félreérthetetlenül sugallta gazdája meggyızıdését: de nem annyira, mint Hercule Poirot. 
 	- 14 - 

 	A SZAKÁCSNİ ELTŐNIK 
 	
 	Azokban az idıkben, amikor megosztottam a lakásomat Hercule Poirot barátommal, rendes szokásom volt, hogy hangosan felolvasom neki a fıcímeket a Napi Harsonából,  a reggeli napi-lapból. 
 	A Napi Harsona  az a fajta lap volt, amelyik minden alkalmat megragadott a szenzációk közlésére. A rablások és gyilkosságok ebben az újságban nem szerénykedtek a hátsó oldalakon. Éppen ellenkezıleg, ott virítottak az elsı oldalon, hatalmas, szembetőnı betőkkel. 
 	A szökött banktisztviselı ötvenezer font értékő forgalomképes értékpapírral tőnt el! 
 	Boldogtalan családi élete miatt gázsütıbe dugta a fejét a férj! 
 	Eltőnt a csinos, huszonegy éves gépírónı! 
 	Hol van Edna Field? 
 	– Poirot, igazán nem panaszkodhat, van mibıl választania. Szökésben lévı banktisztviselı, rejtélyes öngyilkosság, eltőnt gépírónı melyiket akarja? 
 	Barátom béketőrı hangulatban volt. Csen-desen ingatta a fejét. 
 	– Valójában egyik sem hoz igazán lázba, mon ami.  Ma a kényelmes életre vagyok hangolva. Nagyon izgalmas esetnek kellene lennie annak, amelyik ma fel tudna állítani a karosszékembıl. Tudja, fontos saját ügyeim is vannak, amelyeket nem hanyagolhatok el tovább. 
 	– Mint például? 
 	– Például a ruhatáram, Hastings. Ha nem tévedek, az új szürke öltönyömön egy zsírfolt éktelenkedik – egészen apró, de ahhoz épp elég, hogy bosszantson. Aztán ott van a télikabátom, azt pedig naftalinba kell tennem. Egyébként is, úgy érzem, megérett a helyzet arra, hogy megstucooljam a bajuszomat, azt követıen pedig a bajuszkenıcs lép mőködésbe. 
 	– Nos – válaszoltam az ablak felé sétálva –, attól tartok, nem tudja megvalósítani ezt a nagyívü programot. Csengettek. Ügyfele érkezett. 
 	– Amennyiben az ügy nem országos jelentıségü, a kisujjamat sem mozdítom – mondta Poirot méltóságteljesen. 
 	Egy perccel késıbb már be is tört hozzánk egy tömzsi, vörösképü asszonyság. Nagyon siethetett a lépcsın, mert hangosan szuszogott. 
 	– Mr. Poirot? – kérdezte és leroskadt egy székre. 
 	– Igen, Hercule Poirot vagyok, madame. 
 	– Egyáltalán nem olyan, mint amilyennek képzeltem – jegyezte meg a hölgy némi kiábrándultsággal a hangjában. – Fizetett valamit az újságnak azért, hogy olyan nagyszerő 
 	nyomozónak fessék le magát, vagy saját elhatározásukból csinálták? 
 	– Asszonyom! – emelkedett fel Poirot a székébıl. 
 	– Sajnálom, nem akartam megbántani, de tudja, milyenek manapság az újságok! Elkezd olvasni egy cikket, amely azzal kezdıdik, hogy mit mondott egy büszke menyasszony a kissé elınytelen külsejő barátnıjének, és aztán kiderül, hogy az egész valami drogériában kapható kencérıl szól, amellyel hajat kell mosni. Hírverés az egész, semmi más. De remélem nem bántottam meg? Megmondom, mit akarok öntıl. Azt akarom, találja meg a szakácsnımet! 
 	Poirot az asszonyra meredt és sokáig meg sem tudott szólalni. Gyorsan félrefordultam, hogy elrejtsem széles vigyoromat, amelyet képtelen voltam elnyomni. 
 	– Mindennek az a kártékony munkanélküli segély az oka – folytatta a hölgy. – A cselédek folyton azon törik a fejüket, hogy titkárnık lesznek. Én azt mondom, meg kell szőntetni a segélyt! Szeretném tudni, hogy az alkalmazottaimnak mi okuk van a panaszra! Hetente egyszer szabad a délutánjuk és az estéjük, minden második vasárnap is szabad, a mosást kiadom, ugyanazt az ételt eszik, amit mi. És az én házamban nem talál egy fikarcnyi margarint sem, csakis a legfinomabb vajat használom a fızéshez! 
 	Itt levegıvétel okán szünetet tartott, és Poirot megragadta a lehetıséget. A 
 	- 15 - 

 	legdölyfösebb modorát vette elı, a nyomaték kedvéért fel is állt. 
 	– Attól tartok, madame, rossz helyen jár. Nem tartok fenn háztartási alkalmazottak ügyeivel foglalkozó irodát. Én magánnyomozó vagyok. 
 	– Hát persze, tudom én – válaszolta vendégünk. – Hát nem azt mondtam az elıbb, hogy azt akarom, találja meg a szakácsnımet? Szerdán egyszerően kisétált a házból, anélkül hogy egy szót szólt volna nekem és azóta nem is jött vissza. 
 	– Nagyon sajnálom, de ilyen ügyekkel nem foglalkozom. Jó napot, asszonyom! 
 	Látogatónk méltatlankodva felhorkantott. 
 	– Hát így állunk, tisztelt uram! Túlságosan fennhordjuk az orrunkat, igaz? Csak titkos kormányügyekkel és a grófnıcskék ékszereivel foglalkozunk, nemde? Hadd mondjak magának valamit! Nekem a háztartási alkalmazott legalább olyan fontos, mint a tiara egy úrinınek. Nem lehet mindenki finom úri hölgy, aki magára aggatja a gyémántjait meg a gyöngyeit és egész nap autókázik. Egy jó szakácsnı valóságos kincs, és amikor elveszítjük, akkor ugyanolyan sokat veszítünk, mint amikor egy puccos gazdag hölgynek megfújják az ékszereit. 
 	Egy pillanatra úgy látszott, Poirot méltósága és humorérzéke hadakozik egymással. A kis belga végül felnevetett és visszaült a székére. 
 	– Asszonyom, önnek van igaza, én tévedtem. A megjegyzései tökéletesen helyénvalóak. 
 	Ez az ügy újdonság lesz á számomra. Még soha nem kutattam háztartási alkalmazott után. 
 	Pontosan ez az a nemzeti jelentıségő probléma, amely után annyira vágytam, éppen azon megérkezése elıtt. En avant! Azt  mondja, asz-szonyom, hogy a szakácsnık eme gyöngyszeme szerdán távozott és azóta nem tért vissza. Ez tegnapelıtt volt. 
 	– Igen, akkor hagyott faképnél az a lelketlen perszóna. 
 	- Nincs kizárva, asszonyom, hogy baleset érte. Érdeklıdött már a kórházaknál? 
 	– Pont ez jutott az eszembe nekem is, de ma reggel, képzelje, elküldött a holmijáért. Egy sor nem sok, nekem annyit sem üzent! Ha otthon vagyok, nem engedem, hogy elvigyék a dolgait! Így bánni velem! Sajnos éppen átugrottam a henteshez. 
 	– Leírná ıt nekem, asszonyom? 
 	– Középkorú, kövérkés, fekete a haja, most kezd ıszülni. Megbízható benyomást kelt. 
 	Tízéven át szolgált az elızı helyén. A neve Eliza Dunn. 
 	– Nem volt... öö . . . valamilyen nézeteltérés önök között szerdán? 
 	– A világon semmi. Épp ez teszi a dolgot olyan különössé. 
 	– Hány háztartási alkalmazottja van, asz-szonyom? 
 	– Csak kettı. Annie, a szobalány nagyon kedves teremtés. Kicsit feledékeny, a feje persze tele van jóképő fiatalemberekkel, de remek munkaerı, ha az ember rászorítja, hogy a teendıivel foglalkozzék. 
 	– Ö és a szakácsnı jól kijöttek egymással? 
 	– Néha jól, néha kevésbé jól – ahogy ez lenni szokott. Többnyire jól megvoltak egymással. 
 	– A szobalány nem tud valamit, ami fényt deríthetne a rejtélyre? 
 	– Azt mondja, nem tud semmit, de ismeri az alkalmazottakat, mind egy húron pendülnek. 
 	– Igen, igen, ennek utána kell járnunk. Mit is mondott, asszonyom, hol lakik? 
 	– Clapham, Prince Albert Road 88. 
 	– Bien,  asszonyom, most elbúcsúzom. Számíthat rá, hogy otthonában még a mai nap folyamán felkeresem. 
 	Mrs, Todd, mert így hívták újdonsült is merısünket, hamarosan elköszönt. Poirot gyászosan nézett rám. 
 	– Nos, Hastings, ez az ügy igazán eredeti. A Clapham-i szakácsnı eltőnése! Japp felügyelı errıl soha, de soha nem hallhat egy szót sem! 
 	Poirot tőnıdve felforrósította a vasalót és itatóspapír segítségével gondosan eltávolította 
 	- 16 - 

 	a foltot a szürke öltönyébıl. A bajuszápolást nagylelkően elhalasztotta egy másik alkalomra, és nekivágtunk, hogy meglátogassuk Cla-pham-et. 
 	A Prince Albert Road gondozott, kis házacskákból álló utca volt. Minden ház egyforma volt, minden ablakot csipkefüggöny díszített és a fényesre szidolozott sárgaréz kopogtatók is egyformán ragyogtak minden ajtón. 
 	Csengettünk a 88-as számú ház ajta-ján. Csinos arcú szobalány nyitott ajtót. Mrs. Todd is megjelent a hallban, hogy üdvözöljön minket. 
 	– Annie, ne menjen el! – kiabálta azonnal. – Ez az úr, nyomozó és kérdéseket akar fel lenni neked. 
 	Annie arcán a rémület és a kellemes izgatottság jelei mutatkoztak. 
 	– Köszönöm, asszonyom – mondta Poirot és bólintott. – Elıször a szobalányát szeret ném kihallgatni, ha lehet, önnel majd ezt követıen beszélnék. 
 	Kis nappáliba vezettek minket. Miután Mrs. Todd nyilvánvalóan kelletlenül, de csak elhagyta a szobát, Poirot hozzálátott a keresztkérdésekhez. 
 	– Mademoiselle Annie,  minden amit elmond nekünk, rendkívül fontos. Ön az egyetlen, aki fényt deríthet erre az esetre. A segítsége nélkül én nem tehetek semmit. 
 	A lány arcáról fokozatosan eltőnt a rémület és felerısödött rajta a kellemes izgalom kifejezése. 
 	– Értem, uram – mondta. – Mindent elmondok, amit tudok. 
 	– Nagyon helyes. – mondta Poirot. – Mindenekelıtt, mi az elképzelése? Ön nagyon okos lány, ez mindjárt feltőnt nekem. Mi a saját elképzelése Eliza eltőnésérıl? 
 	Miután így felbátorították, Eliza izgatott elbeszélésbe kezdett. 
 	– Rabszolgakereskedık, uram, mindig is mondtam! A szakácsnı sokszor figyelmeztetett erre a veszélyre. Mindig mondta, hogy sose próbáljam ki az illatszert, sose fogadjam el az édességet, akármennyire is úriembernek látszik, aki ajánlja! Így mondta, bizony. És most tessék, ıt kapták el! Egész biztos vagyok benne. Bármilyen valószínőtlen, már biztosan Török- ország vagy más keleti ország felé hajózik. Hallottam, hogy ott a férfiak imádják a kövér nıket. 
 	Poirot megırizte tiszteletreméltó nyugalmát. 
 	– De ebben az esetben – persze ez csak egy ötlet –, miért küldött volna el a bıröndjéért? 
 	– Hát azt nem tudom, uram. Szüksége lehet a holmijára – még idegenben is. 
 	– Ki jött a bıröndért? Egy férfi? 
 	– Carter Paterson volt az, uram. 
 	– Ön csomagolta össze a dolgait? 
 	– Nem uram, már össze volt csomagolva, és át is volt kötve a bırönd. 
 	– Aha! Ez érdekes! Azt jelenti, hogy szerdán, amikor elhagyta a házat, Eliza már tudta, hogy nem fog ide visszatérni. Nem ez a véleménye? 
 	– De igen, uram – mondta Annie kissé csalódottan. – De azért még lehettek rabszolga kereskedık a tettesek, ugye? – tette hozzá reménykedve. 
 	– Kétségtelenül – mondta Poirot nagylelkően, aztán folytatta. – Mindketten ugyanabban a szobában laktak? 
 	– Nem uram, külön szobánk volt. 
 	– Nem panaszkodott Eliza az itteni körülményekrıl? Jól érezték magukat itt mind a kelten? 
 	– Soha nem mondott olyat, hogy el akar menni. Jó hely ez. . . – A lány kissé elbizony-talanodott. 
 	– Beszéljen csak bátran – mondta kedvesen Poirot –, nem mondok el semmit az asszonyának. 
 	– Hát uram, a „naccsága" bizony nem könnyő eset! De az étel jó. Gyakori és bıséges. 
 	Vacsorára is meleg étel van és annyi sült zsírt kaphat az ember, amennyit csak akar. 
 	- 17 - 

 	Akárhogy is, ha Elizának változtatás járt volna a fejében, nem így tette volna meg. Biztosan kitöltötte volna a felmondási hónapját. A naccsága visszatarthatná egyhavi bérét, amiért így ment el. 
 	– A munka nem nagyon nehéz? 
 	– Hát, az asszonyom örökösen a sarkokat vizsgálja és pormacska után kutat! Aztán ott van az albérlı, bár itt fizetıvendégnek mondják. Ö csak a reggelinél és a vacsoránál jelent munkát, csakúgy, mint a háziúr. Egyébként egész nap a Cityben vannak. 
 	– Szereti a gazdáját? 
 	– Nincs vele semmi baj, az úr nagyon csendes. 
 	– Gondolom, nem tud visszaemlékezni arra, mit mondott utoljára Eliza, mielıtt elment? 
 	– Dehogynem. ,,Ha marad töltött ıszibarack az ebédlıben, eltesszük vacsorára, egy kis sonkával és sült krumplival." Eliza egyszerően megırült a töltött ıszibarackért. Nem csodálnám, ha ezzel csalták volna lépre! 
 	– A szerda volt Eliza rendes kimenı napja? 
 	– Igen, az övé a szerda, az enyém a csütörtök. 
 	Poirot még feltett néhány kérdést, aztán kijelentette, hogy ezzel elégedett is. Annie kiment, Mrs. Todd pedig beviharzott, arcáról lerítt a kíváncsiság. Bizonyos voltam benne, hogy mélyen megsértıdött, amiért kizártuk a szobából Annie kihallgatásakor. Poirot-nak azonban volt gondja rá, hogy ügyesen kiengesztelje az asszonyságot. 
 	– Az olyan kivételesen intelligens aszszonynak mint ön, madame – mondta Poirot –, bizonyára nehéz türelmesen elviselni azokat a körülményes módszereket, amelyeket nekünk, szegény nyomozóknak alkalmaznunk kell. A jóesző embereknek ritkán van türelmük a butákhoz. 
 	Miután így elbájolta Mrs. Toddot, Poirot ügyesen a férjre terelte a szót. Nemsokára megtudtuk, hogy Mr. Todd egy belvárosi cégnél dolgozik és nem várható, hogy hat óra elıtt hazaérkezik. 
 	– Nem kétlem, hogy Mr. Toddot nagyon felkavarta és nyugtalanította ez a különös eset. 
 	Vagy nem így van? 
 	– Egy percig sem nyugtalankodott – jelentette ki Mrs. Todd. – „Nos, kedvesem, sze rezz egy másikat." Ez volt minden, amit mondott! Olyan nyugodt és kimért, hogy néha azt hiszem, megırülök tıle. „Hálátlan nıszemély. Jobb, hogy megszabadultunk tıle." Folyton ezt hajtogatta. 
 	– Beszélne a ház többi lakójáról, asszonyom? 
 	– Mr. Simpsonra, a fizetıvendégünkre gondol? Nos, amíg a reggelijét és a vacsoráját rendben megkapja, nem aggódik. 
 	– Mi a foglalkozása? 
 	– Egy bankban dolgozik. 
 	Mrs. Todd a férfi nevét is megmondta, én pedig, visszaemlékezvén a Napi Harsona híreire, kissé összerezzentem. 
 	– Fiatal ember a vendége, Mrs. Todd? 
 	– Azt hiszem, huszonnyolc éves. Kedves, csendes fiatalember. 
 	– Szeretnék néhány szót váltani vele és természetesen az ön férjével is. Ma este visszajövök, hogy erre sort kerítsünk. Bátorkodom javasolni asszonyom, hogy pihenje ki magát, kimerültnek látszik. 
 	– Magam is azt hiszem. Elıször az izgalom Eliza miatt, aztán tegnap egész nap kint voltam a vásáron, hisz tudja, Mr Poirot, mit jelent ez, és talán azzal is tisztában van, hogy mennyi a teendı a háztartásban, hiszen Annie nem gyızi egyedül – nagyon valószínő, hogy fel fog mondani. Nos, mindent összevéve, ki készültem. 
 	Poirot együttérzıen mormolt valamit a bajusza alatt, aztán elköszöntünk. 
 	– Különös véletlen – mondtam –, de Davis, a szökött banktisztviselı ugyanabban a 
 	- 18 - 

 	bankban dolgozott, ahol ez a Mr. Simpson. Nem gondolja, hogy lehet valami összefüggés? 
 	Poirot elmosolyodott. 
 	– Egyfelıl egy bujkáló banktisztviselırıl hallunk másfelıl egy eltőnt szakácsnırıl. Ne héz a kettı között összefüggést találni, hacsak nem az történt, hogy Davis meglátogatta Simp-sont, szerelmes lett a szakácsnıbe és rávette az asszonyt, hogy együtt meneküljenek. 
 	Elnevettem magam, Poirot azonban komoly maradt. 
 	– Rosszabbat is tehetett volna – mondta korholó modorban. – Gondoljon csak bele, Hastings, ha számőzetésbe készülne, nem becsülne többre egy szakácsnıt, mint egy csinos pofikát? 
 	Barátom itt egy kis szünetet tartott, az-tán folytatta. 
 	– Nagyon különös eset, tele van ellentmondással. Érdekel a dolog – igen, határozottan érdekel. 
 	Este természetesen visszatértünk a Prince Al bert Road 88-as számú házba és Todd és Simpson urakat egyaránt kikérdeztük. Mr. Todd melankóliára hajlamos negyven-egynéhány éves férfi volt, hatalmas elıreugró állkapoccsal. 
 	– Ö, igen – mondta eltőnıdve –, igen, Eliza. Jó szakácsnı, azt hiszem. És takarékos. 
 	Nagy fontosságot tulajdonítok a gazdaságosságnak. 
 	– El tud képzelni valamilyen okot, ami hirtelen távozását indokolná? 
 	– Nos hát – válaszolta Todd merengem –, a cselédek. A feleségem túl sokat aggódik. 
 	Egészen megöregedett a sok aggódástól. Pedig az egész végtelenül egyszerő. Vegyél fel egy másikat, mondom a feleségemnek. Fel kell venni egy másikat! A kiömlött tej fölött nem érdemes sírni. 
 	Mr. Simpson hasonlóképpen nagy segítségünkre volt. A csendes, szemüveges, jelentéktelen fiatalember semmi használhatót nem mondott. 
 	– Biztosan találkoztam vele, egész biztosan. Idısebb nı volt, ugye? Én a másikkal, Annie-val találkozom gyakran. Kedves lány. 
 	– Nagyon szívélyes. 
 	– A két nı jó viszonyban volt egymással? 
 	Mr. Simpson azt mondta, nem egészen biztos benne. De úgy véli, igen. 
 	– Itt semmi érdekes nincs, mon ami –  mondta Poirot, amikor elhagytuk a házat. 
 	Távozásunkat meglehetısen hátráltatta Mrs. Todd hangos és vég nélküli szóáradata, melynek során megismételt mindent, amit már egyszer elmondott, csak most sokkal hosszab ban. 
 	– Csalódott? – kérdeztem híres barátomat. – Arra számított, hogy hallunk valami fontosat? 
 	Poirot a fejét rázta. 
 	– Erre természetesen mindig van esély. De egyáltalán nem tartottam valószínőnek. 
 	Az ügy következı fejleménye egy levél volt, amelyet Poirot másnap reggel kapott. 
 	Miközben olvasta, a felháborodástól egészen kipirult az arca. Amikor végzett, átnyújtotta nekem a levelet. 
 	 Mrs. Todd sajnálattal közli, hogy a továbbiakban nem kívánja igénybe venni Mr. Poirot szolgálatait. Miután férjével megbeszélte az ügyet, úgy látja, hogy nevetséges dolog detektívet alkalmazni egy háztartási alkalmazott váratlan távozásával kapcsolatban. Mrs. Todd konzultációs díjként egy guinea értékő csekket mellékel a levélhez. 
 	– Aha! – kiáltott fel Poirot dühösen. – Azt hiszik, így megszabadulhatnak tılem! 
 	Szívességként, kifejezetten szívességként hajlandó vagyok foglalkozni a nyomorúságos, piszlicsári ügyekkel, és erre ilyen módon akarnak elbobocsátani! Ebben Mr. Todd keze van! 
 	Én azonban azt mondom, nem! Százszor is nem! Inkább a saját pénzemet fecsérelem rá, de megtudom, mi az igazság! 
 	– Rendben van, de hogyan? – kérdeztem. 
 	- 19 - 

 	Poirot most már kissé lecsillapodott. 
 	– Hirdetni fogunk az újságokban. Lássuk csak! Például így: „Ha Eliza Dunn jelentkezik az alábbi címen, a javát szolgáló értesülésekhez juthat!" Jelentesse meg, Hastings, azokban az újságokban, amelyekben jónak látja. Én pedig kérdezısködöm, szimatolok a magam módján. 
 	Menjen, menjen, mindent a lehetı leggyorsab ban kell csinálnunk! 
 	Aznap nem is láttam többé Poirot barátomat, csak este. Akkor viszont leereszkedett hozzám, hajlandó volt elmesélni, mivel töltötte a napot. 
 	– Érdeklıdtem Mr. Todd cégénél. Szerdán nem hiányzott. Rendes, megbízható ember nek tartják. Róla ennyit. Simpson csütörtökön nem dolgozott, beteget jelentett, de szerdán egész nap bent volt. Közte és Davis között át lagosan jó viszony volt, semmi különös nem mondható róla. Az az érzésem, máshol kell keresnünk. Bíznunk kell a hirdetés eredményes ségében. 
 	A hirdetésünk rendben megjelent minden fontosabb napilapban. Poirot kívánsága szerint egy hétig minden nap lehozták. Ebben az érdektelen ügyben tanúsított buzgalma különös volt, de megértettem, hogy Poirot a dolgot becsületbeli ügynek tekinti és kitart a végsı sikerig. 
 	Ezekben a napokban sok más, igen izgalmasnak ígérkezı esettel keresték fel, de ı mindegyiket elhárította. Reggelente rohant felbontani a leveleit, tüzetesen végigvizsgálta mindegyiket, aztán egy nagy sóhaj kíséretében az íróasztalra tette ıket. 
 	Végre aztán a türelem rózsát termett. A Mrs. Todd látogatását követı szerdán háziasz-szonyunk azzal kopogott be hozzánk, hogy egy Eliza Dunn nevő nıszemély keres bennünket. 
 	– Na végre! – rikkantott Poirot. – Akkor most mire vár? Vezesse be azonnal! 
 	Ily módon megdorgálva, háziasszonyunk kiviharzott a szobából, majd néhány pillamat múlva már jött is vissza, maga elıtt tuszkolva Miss Dunnt. A hölgy pontosan megfelelt a leírásoknak: magas volt, kövér és tiszteletreméltó. 
 	– A hirdetés miatt jöttem – mondta. – Azt, gondoltam, valami zőr van körülöttem. Az is eszembe jutott, talán nem tudják, hogy megkaptam az örökségemet. 
 	Poirot érdeklıdve figyelte a szakácsnıt, az-tán egy széles mozdulattal széket tolt alá. 
 	– Úgy áll a dolog, hogy egykori gazdája, Mrs.  Todd nagyon aggódik ön miatt. Attól félt, hogy valami baleset érte. 
 	Eliza Dunn nagyon meglepettnek látszott. 
 	– Ezek szerint nem kapta meg a levelemet? 
 	– Egy sor nem sok, annyit sem kapott. 
 	Poirot elhallgatott, aztán meggyızı hangon folytatta. 
 	– Kérem, számoljon be mindenrıl. 
 	Eliza Dunn nem szorult további bátorítás ra. Azonnal belekezdett egy hosszú elbeszélésbe. 
 	– Szerdán este, hazafelé jövet, már majdnem a házhoz értem, amikor egy úriember megállított. Nagyon magas, szakállas férfi volt, kalapot viselt: „Miss Eliza Dunn?", kérdezte. 
 	Én azt feleltem, igen. „Már kerestem magát a 88-ban", folytatta a férfi. „Azt mondták, ha errefelé sétálok, talán megtalálom. -Miss Dunn, én Ausztráliából jöttem, csak azért, hogy önt megtaláljam. Nem tudja véletlenül, mi volt a lánykori neve az anyai nagyanyjának?" Én azt feleltem, hogy tudom, Jane Emmottnak hívták. „Pontosan", válaszolta a férfi és így folytatta. 
 	„Nos, Miss Dunn, valószínőleg nem tud róla, de a nagyanyjának volt egy nagyon jó barát-nıje, Eliza Leech. Ez az asszony Ausztráliába került és ott férjhez ment egy nagyon gazdag telepeshez. Két gyermekük csecsemıkorban meghalt, a férj vagyonát a felesége örökölte.; Eliza Leech néhány hónappal ezelıtt elhunyt. Végakarata szerint Ön házat örökölt utána itt Angliában, továbbá jelentıs pénzösszeg birtokába jutott." 
 	– Hát nekem persze tátva maradt a szám – folytatta Miss Dunn. – Egy pillanatig gyanakodtam, ezt a férfi bizonyára észrevette, mert elmosolyodott. „Nagyon helyes, ha óvatos, Miss Dunn", folytatta. „Itt vannak a papírok." Átadott egy levelet, amelyet egy melbourne-i ügyvédi iroda fogalmazott, bizonyos Hurst és Crochet, majd egy névjegyet 
 	- 20 - 

 	nyomott a kezembe. Ö volt Mr. Crochet. „Egy-két feltétel azért van", magyarázta az ügyvéd. 
 	„Ügyfelünk különös ember volt. Egyik kikötése az, hogy az örökölt házat, amely Cumberlandban van, holnap tizenkét óráig el kell foglalnia. A másik feltétel nem okoz gondot. Eszerint ugyanis az örökös nem állhat háztartási alkalmazottként munkaviszonyban." 
 	Ezt hallván el-mondtam. „Mr. Crochet, mondtam, szakácsnı vagyok! Nem mondták a házban?" Az ügyvéd sajnálkozva válaszolt. „Kedvesem, nekem errıl fogalmam sem volt. Azt hittem, maga társalkodónı vagy nevelını, vagy valami efféle. Hát az bizony kellemetlen, nagyon kellemetlen!" „Akkor elveszítem az örökséget", rémüldöztem. Mr. Crochet gondolkozott egy kicsit, mielıtt Válaszolt. „Mindig van mód a törvény megke-kerülésére." 
 	Mi ügyvédek nagyon is jól tudjuk ezt. A maga számára az a megoldás, ha még ma otthagyja az állását. „De hát mi lesz a felmondással", kérdeztem. „A munkaadója meg fogja érteni a körülményeket. Csak az idı a gond. Mindenképpen el kell érnie a King's Cross-pályaudvarról északra induló tizenegy órás vonatot. Kölcsönzök magának tíz fontot a jegyre, a pályaudvaron pedig gyorsan írhat néhány sort a munkaadójának. Én magam fogom kézbesíteni" neki és elmondom nekik, mi történt." Természetesen egyetértettem és egy órával késıbb már a vonaton ültem, de any-nyira izgatott voltam, hogy azt sem tudtam, fiú vagyok-e vagy lány. 
 	Mire Carlisle közelébe értünk, már az járt a fejemben, hogy az egész talán valami átverés, amilyenekrıl az újságokban lehet olvasni. De a cím, amit kaptam, valódi volt, és az ügyvédi iroda is létezett. Egy csinos kis ház és háromszáz font évente! Az ügyvédek nem sokat tudtak a dologról. Levelet kaptak egy londoni úrtól, amelyben utasították; ıket, hogy adják át nekem a ház kulcsait és fizessenek százötven fontot az elsı félévre. Mr. Crochet utánam küldte a holmimat is, de a „naccságától" nem érkezett egy sor sem. Arra gondoltam, hogy dühös lehet és talán irigyel is egy kicsit a szerencsém miatt. A bádog utazó-kofferemet sem küldte el, a ruháim egy papír-dobozban érkeztek meg. Persze ha nem kapta meg a levelemet, nem csodálkozom azon, hogy kiábrándult belılem. 
 	Poirot nagy figyelemmel hallgatta a hosz-szú történetet. A végén bólintott, mintha min-dennel meg lenne elégedve. 
 	– Köszönöm, kisasszony. Ahogy említette, valóban volt egy kis zőrzavar. Engedje meg, hogy megköszönjem a fáradozását. – Poirot egy borítékot nyújtott át a szakácsnınek. 
 	– Azonnal visszatér Cumberlandbe? Hadd kössek a lelkére valamit. Azért ne felejtse el a mesterségét! Mindig hasznos, ha van valami, amire támaszkodhat az ember, ha netán rosszul mennek a dolgok. 
 	– Szegénykém hiszékeny – mormogta, amikor látogatónk elment –, de nem jobban, mint bárki az ı köreibıl. Jöjjön Hastings – mondta szigorú arccal –, nincs vesztegetni Való idınk! Szerezzen egy taxit, addig írok pár sort. Japp felügyelınek. 
 	Amikor visszatértem a taxival, Poirot már az ajtóban várt. 
 	– Hová megyünk? – kérdeztem. 
 	– Elıször is egy küldönccel eljuttatjuk ezt az üzenetet a címzetthez. 
 	Miután ezt elintézte, Poirot visszalépett a taxiba és megmondta a címet a sofırnek. 
 	– Clapham, Prince Albert Road 88. 
 	– Tehát ide megyünk. 
 	– Igen, csak attól tartok, elkésünk és közben kirepül a madárka, Hastings. 
 	– Ki a madárka? 
 	– A jelentéktelen Mr. Simpson. 
 	– Tessék? 
 	– Az Isten szerelmére, Hastings, ne mondja, hogy nem világos! 
 	– A szakácsnıt eltávolították, ezt értem – mondtam kissé sértıdötten. – De miért? Miért akarta Simpson, hogy Eliza Dunn ne legyen a lakásban? Talán tudott róla valamit az a nı? 
 	- 21 - 

 	– A világon semmit. 
 	– Hát akkor... 
 	– Meg akart szerezni valamit, ami Elizáé volt. 
 	– A pénzt? Az ausztráliai örökséget? 
 	– Nem, barátocskám, valami egészen mást akart! 
 	Szünetet tartott, aztán szigorú arccal hozzátette 
 	– Egy viharvert bádog utazókoffert.  
 	 A  szemem sarkából Poirot arcát fürkésztem. Olyan képtelenül hangzott, amit mond, hogy egy pillanatig azt hittem, csak ugratni akar. Be kellett látnom azonban, hogy barátom komolyan beszél. 
 	– Ilyet bárhol vásárolhatott volna – vetettem közbe. 
 	– Nem újra volt szüksége. Megbízhatói kipróbált, hagyományos darabot akart. 
 	– Nézze, Poirot – kiáltottam fel –, ez nekem egy kicsit erıs! Ön szórakozik velem! 
 	Poirot rám nézett. 
 	– Hastings, ön híján van Mr. Simpson eszének és képzelıerejének. Figyeljen ide: szerdán este Simpson eltávolítja a szakácsnıt. Egy névjegyet és egy levelet nem nagy eset beszerezni, és Mr. Simpson hajlandó volt százötven fontot és egy ház egyhavi bérét kifizetni azért, hogy a terve sikerüljön. Miss Dunn nem ismerte fel ıt, a szakáll, a kalap és a gyarmati kiejtés megtették a magukét. Szerdát illetıen ez minden, kivéve talán azt az apróságot, hogy ezen a napon Simpson hozzásegítette magát eladható értékpapírokhoz is, ötvenezer font ér-lékben. 
 	– Simpson? De hisz az Davis volt! 
 	– Megengedné, hogy folytassam, Has-lings? Simpson tisztában volt azzal, hogy a lopást csak csütörtökön délben fogják felfedezni. Nem ment be tehát dolgozni, hanem lesben állt és megvárta, amíg Davis ebédelni megy. Meglehet, bevallotta Davisnek, hogy ı lopta el a részvényeket, aztán azt hazudta, hogy visz-sza akarja adni ıket neki. Bárhogy is volt, rá-vette Davist, hogy menjen el vele a lakására. Ezen a napon, csütörtökön, a szobalány volt kimenıs, Mrs. Todd pedig a kiárusításon volt, senki sem tartózkodott a házban. Amikor a bankban felfedezték a lopást és rájöttek, hogy Daivis sincs bent, azonnal kész volt a következ-tetés: Davis a tolvaj! Mr. Simpson tehát minden gyanú fölött áll, vissza is megy másnap dolgozni, mint becsületes hivatalnokhoz illik. 
 	– És Davis? 
 	Poirot kifejezı gesztust tett és lassan ingatta a fejét. 
 	– Talán nehéz az elsı pillanatban elhinni, de milyen más magyarázat lehetne, mon ami? 
 	A gyilkos legnagyobb gondja mindig is az, hogy hogyan szabaduljon meg a holttesttıl. A mi, Simpsonunk ezt is gondosan kitervelte. A dolog akkor vált világossá elıttem, amikor kide rült hogy mindenki úgy vélte, Eliza vissza fogjönni, ugyanakkor a holmiját összecsomagolva találták, amikor érte jöttek. Természetesen Simpson volt az, aki megbízta Carter Patersönt, hogy menjen el pénteken a lány holmijáért, és ı volt az is, aki csütörtökön gondosan elıkészítette, még akkurátusan át is kötötte a bádog utazókoffert. Ki gyanakodhatott volna bármire is? Egy lány otthagyja a holmiját, majd elküld a ládájáért. Az utazóláda a lány nevére címezve, valószínőleg egy London -melletti vasútállomásra. Szombaton délután aztán Simpson felölti az ausztrál jelmezt és kiváltja az utazókoffert. Új címkét ragaszt rá és feladja, valahová, ismét azzal a jelöléssel, hogy érte jönnek. Mire a hatóságok – igen érzékletes okból 
 	– gyanakodni kezdenek és felbontják a ládát, nem lehet mást megállapítani csak annyit, hogy azt egy szakállas, gyarmati kiejtéssel beszélı alak adta fel valahol London mellett. Mindennek a Prince Albert Road 88-hoz az égvilágon semmi köze! Hát ennyi. 
 	Poirot következtetései rövidesen helyesnek bizonyultak. Simpson ugyan nyert néhány napot, de tettének következményei elıl mégsem tudott elmenekülni. Az Olympia nevő 
 	óceánjáró fedélzetén fogták el, útban Amerika felé. 
 	Glasgow pályaudvarán szolgálatot teljesítı vasutasok figyeltek fel egy nagymérető bádog 
 	- 22 - 

 	utazóládára. A címkéjén az állt, hogy egy bizonyos Henry Wintergreen jön érte. Felnyittatták a ládát és megtalálták benne a szerencsétlen Davis holttestét. 
 	Mrs. Todd egy guinea értékő csekkjét Poirot sohasem váltotta be. Bekereteztette és fel-akasztotta a nappali falára. 
 	– Azért lóg ott, Hastings, hogy emlékeztessen: az egyszerőt, a hétköznapit sosem sza-bad lebecsülni. Ami elsı pillantásra egy meglépett háztartási alkalmazott esete, valójában egy hidegvérő, agyafúrt gyilkos története. És egyben életem egyik legérdekesebb bőnügye! 
 	- 23 - 

 A CORNWALLI TITOK 

 	– Mrs. Pengelley – jelentette be háziasszonyunk, majd diszkréten visszavonult. 
 	Poirot barátomhoz számtalan esélytelen ember jött tanácsot kérni, de nekem mind közül az a nı látszott a legreménytelenebbnek, aki ott állt az ajtóban és zavartan babrálta a tollgallérját. Ötven év körüli, vékony, sápadt asszony volt, kifakult szoknyát és kabátot viselt, a nyakában valami kis aranyékszer lógott, İsz haján kivételesen elınytelen kalap trónolt. Egy vidéki városban naponta száz ilyen nı jön szembe az emberrel. 
 	Poirot elırelépett és kedvesen üdvözölte a hölgyet, látszott, hogy észrevette a nı nyilvánvaló zavarát. 
 	– Asszonyom! Kérem, foglaljon helyet, Ez itt a társam, Hastings kapitány. 
 	A nı leült és bizonytalanul megszólalt. 
 	– Ön Mr. Poirot, a híres nyomozó? 
 	– Szolgálatára, asszonyom. 
 	Vendégünk nyelvét azonban ez sem oldotta meg. Gondterhelten sóhajtott, a kezét tördelte és egyre vörösebb lett az arca. 
 	– Van valami, amiben segíthetek, asszonyom? 
 	– Hát, tulajdonképpen... tudja... 
 	– Mondja bátran, asszonyom, nagyon kérem! 
 	Ekként nógatva Mrs. Pengelley végre erıt vett magán. 
 	– Az a helyzet, Mr. Poirot... tudja, nem akarom, hogy a rendırséget beleavassuk a dologba. Nem, semmi pénzért nem megyek a rendırségre! Akárhogyan is, bajban vagyok. 
 	Ennek ellenére nem is tudom, el kell-e mindezt... – Itt Mrs. Pengelley hirtelen elhallgatott. 
 	– Ami engem illet, nekem semmi közöm a rendırséghez – mondta Poirot. – A vizsgálataim szigorúan magánjellegőek. 
 	Mrs. Pengelley belekapaszkodott a kifeje-zésbe. 
 	– Magánjellegőek. Pontosan erre van szükségem. Nem akarok semmiféle szóbeszédet és nem akarok újságcikkeket sem. Az újságok rosszmdulatúan tálalnak mindent és semmi sem állíthatja meg ıket. A végén az érintett család már nem tud az emberek szemébe nézni. Nem mintha biztos lennék bármiben is – az egész csak egy rettenetes gondolat, amelyet képtelen vagyok kiverni a fejembıl. – A hölgy lélegzetvételnyi szünetet tartott. – Meglehet, mind ezzel ártok szegény Edwardnak. Ez rettenetes gondolat egy feleségnek. De manapság annyi szörnyőségrıl olvas az ember. 
 	– Bocsánat, asszonyom, a férjérıl beszél? 
 	– Igen. 
 	– És gyanúsítja ıt valamivel? 
 	– Ezt még csak kimondani sem szeretném, Mr. Poirot. De oly gyakran olvassa az ember, hogy ilyesféle dolgok valóban megtörténnek – és csak az együgyő lélek nem gyanakszik. 
 	Engem már kezdett kétségbe ejteni, hogy a hölgy soha nem jut el a lényeghez, de Poirot türelme felért az iránta megnyilvánuló igénnyel. 
 	– Beszéljen teljesen nyíltan, asszonyom. Gondolja csak meg, milyen megkönnyebbüléi lesz, ha bizonyítani tudjuk, hogy gyanúja alaptalan volt. 
 	– Ez igaz. Minden jobb, mint ez a gyötrı bizonytalanság. Ó, Mr. Poirot, attól tartok, hogy engem folyamatosan mérgeznek. 
 	– Ezt mibıl gondolja? 
 	Mrs. Pengelley, akit most már elhagyott bátortalan szőkszavúság, olyan részletes élbeszélesbe kezdett, amely sokkal inkább számít hatott volna egy háziorvos érdeklıdésére, min a miénkre. 
 	– Fájdalom, rosszullét az étkezéseket ki vetıen, ugye? – mondta Poirot elgondo kodva. – 
 	Ugye jár önhöz orvos, asszonyom. Nos, ı mit mond? 
 	- 24 - 

 	– Azt mondja, hogy akut gyomorhurutom van, Mr. Poirot. Én azonban úgy látom, hogy nem biztos a dolgában. Minden alkalommal más gyógyszert ad, de egyik sem használ semmit. 
 	– Beszélt már neki a . . . mondjuk úgy, féleiméirıl? 
 	– Nem, Mr. Poirot. Városszerte beszélni kezdenék. És az is lehet, hogy tényleg gyomorhurut. Az azért mindenesetre nagyon különös, hogy azokon a hétvégeken, amikor Edward nincs odahaza, kivétel nélkül mindig jói érzem magam. Ezt még Freda is észrevette. Freda az Unokahúgom, Mr. Poirot. Aztán ott van az üveg gyomirtó, amelyet sose használt senki, most mégis félig van az üveg. 
 	Mrs. Pengelley várakozóan nézett barátomra. Poirot bátorítóan rámosolygott, aztán a jegyzetfüzetéért és a ceruzájáért nyúlt. 
 	– Nos, legyünk tárgyszerőtek, asszonyom. Ön és a férje visszavonultan élnek, ugye? Meg mondaná, hogy hol? 
 	– Polgarwith a városka neve, kisváros Cornwall megyében. 
 	– Hosszú ideje élnek ott? 
 	– Már tizennégy éve. 
 	– Csak ketten vannak? Nincs gyermekük? 
 	– Nincs. 
 	– Említette az unokahúgát. 
 	– Igen, Freda Stantont. A férjem nıvé-rének a lánya. Az utóbbi nyolc évben velünk élt, pontosabban egy héttel ezelöttig. 
 	– És mi történt egy héttel ezelıtt? 
 	– A dolgok bizonyos ideje már nem mentek valami jól. Nem tudom, mi történhetett Fredával, de elviselhetetlen és szemtelen lett az utóbbi napokban. Végül teljesen kiborult, fogta a holmiját és elköltözött. Lakást bérel valahol a városban. Azóta nem is láttam. Mr. 
 	Radnor azt mondja, okosabb, ha hagyjuk, hadd térjen észre. 
 	– Ki az a Mr. Radnor? 
 	Mrs. Pengelley kezdeti elfogódottsága most visszatért. 
 	– Ö, hát tulajdonképpen csak egy barát. Nagyon kedves fiatalember. 
 	– Van valami közte és az unokahúga között? 
 	– Semmi a világon – válaszolta Mrs, Pengelley szenvedélyesen. 
 	Poirot más témába kezdett. 
 	– Ön és a férje, asszonyom, gondolom kéj nyelmes körülmények között élnek. 
 	– Igen, nem panaszkodhatunk. 
 	– A pénz, asszonyom, az öné vagy a férjéé? 
 	– Minden Edwardé. Nekem nincs semmim. 
 	– Tudja asszonyom, ha tárgyszerőek akarunk maradni, nem lehetünk finomlelkőek. Ta lálnunk kell valamilyen motivációt. A férja asszonyom, bizonyára nem puszta idıtöltés bıi mérgezi magát. Tud valami olyan okról amely miatt esetleg el szeretné tenni önt az útból? 
 	– Van egy kis némber, az asszisztense – miondta Mrs. Pengelley élesen. – A férjem fogász, Mr. Poirot, és senki más nem jó neki, csak egy csinos, rövid hajú lány, fehér kezes lábasban, aki megbeszéli az idıpontokat és kikeveri a tömésekhez az amalgámot. Fü- 
 	lembe jutott, hogy túlságosan is jól megértik egymást, bár a férjem esküszik, hogy semmi sincs közöttük. 
 	– Ki rendelte a gyomirtót? 
 	– A férjem, talán egy évvel ezelıtt. – Az unokahúgának van saját pénze? 
 	– Évi ötven font mindössze. Örülne, ha elhagynám Edwardot. Visszajönne és vezetné a háztartást. 
 	– Gondolt már arra, hogy elhagyja a férjét? 
 	– Nincs szándékomban hagyni, hogy minden úgy történjen, ahogy ı akarja. A nık, Mr. Poirot, már nem azok a leigázott rabszolgák, akik a régi idıkben voltak. 
 	- 25 - 

 	– Asszonyom, gratulálok a független szelleméhez. Nézzük a dolgot a gyakorlati oldalá- 
 	ról. Visszatér ma Polgarwith-be? 
 	– Igen. Csak egy kirándulásra jöttem fel. 
 	Reggel hatkor indult a vonat és délután ötkor megy vissza. 
 	– Bienl  Pillanatnyilag nincs halaszthatatlan dolgom, az ön kis ügyének szentelhetem magam. Holnap elutazom magához. Azt fogja mondani, hogy Hastings az ön távoli rokona, második unokatestvérének a fia. Ami engem illet, én majd a furcsa külföldi barát szerepi fogom eljátszani. Fontos asszonyom, hogy holnapig csak olyasmit egyen, amit maga készített vagy a szeme elıtt csináltak. Van olyan lány házban, akiben megbízik? 
 	– Jessie nagyon jó lány, benne megb zom. 
 	– Nos, asszonyom, akkor a holnapi viszontlátásra. Bátorság! 
 	Poirot eltőnıdve tért vissza a székéhez, del szellemi elmélyülés nem akadályozta meg abban, hogy észre ne vegye a földön azokat a ts lakat, amelyeket a hölgy izgatott ujjai tépda tek ki a tollgallérból. A kis belga gondosa összeszedte és a papírkosárba dobta ıket. – Mi a véleménye, Hastings? 
 	– Ocsmány ügy, annyi szent. 
 	– Igen, feltéve, hogy igaz, amire a nı gyanakszik. De vajon igaz-e? Jaj minden férjnek, aki gyomirtót rendel manapság! Ha a feleségének mégis gyomorhurutja van és haji mos a hisztériára, akkor kútba esett a dolog Hastings. 
 	– Azt hiszi, ez az egész? 
 	– Nem tudom. De érdekel az eset, nagyon is érdekel. Tudja elsısorban azért, mert nincs benne semmi új elem. Elvileg itt van persze a hisztéria, de Mrs. Pengelley egyáltalán nem úgy hatott rám, mint aki hisztériás rohamoktól szenved. Ha nem tévedek, Hastings, most egy súlyos emberi dráma tanúi vagyunk. Mit gondol, milyen érzelmekkel viseltetik Mis. 
 	Pengelley a férje iránt? 
 	– A félelem küzd benne a lojalitással. 
 	– Igen. Egy asszony általában bárkit hajlandó megvádolni a világon, kivéve a férjét. Mis. 
 	Pengelley tőzön-vízen át hinni fog a férjében. 
 	– A „másik nı" azért kissé bonyolítja az ügyet. 
 	– Ez igaz. A szeretet a féltékenység súlya alatt könnyen változik győlöletté. A győlölet azonban a rendörségre vinné a nıt, nem hozzám. Ez esetben nyilvánosságot akarna, hangos botrányt. Nem, nem, tornáztassuk csak meg a szürkeállományunkat! Miért jött hozzám? 
 	Azért, hogy bebizonyosodjék, gyanúja alaptalan? Vagy épp ellenkezıleg, hogy kiderüljön, a férje tényleg lassan mérgezi ıt? Van itt valami, amit nem értek! Valahol megbújik egy ismeretlen tényezı. Lehet, hogy ez a Mrs. PenJey csak kitőnı színész? Nem, biztos, hogy ıszinte volt, erre akár fogadni is mernék. Ebbıl következıen érdekel az ügy. Hastings, kö- 
 	nyörgöm, nézzen utána a vonatoknak! 
 	A legkedvezıbb vonat egy óra ötvenkor indurl a Paddington-pályavidvarról és hét óra utái már Polgarwithbe ért. Az utazás eseménytelen volt. Kellemes szunyókálást kellett megszakíta nom, amikor a jelentéktelen kis állomásra ér tünk. A csomagjainkat a Duchy Hotelbe vittük és egy könnyő ebéd után Poirot azt javasolta sétáljunk el egy délutáni látogatásra Mrs. Pen gelley házába. 
 	A ház az úttól kissé távolabb állt, elıtte régimódi falusi kert. Az esti szellı magává hozta a fák és a rezeda illatát. Egyszerőé szentségtörésnek tőnt a gondolat, hogy ezen a régi szép idıket visszavarázsoló helyen tanyát üthet a bőn. Poirot csengetett és kopogott az ajtón. 
 	Mivel válasz nem érkezett, ismét csengetett. Ez alkalommal kis idı múlva kinyílt az ajtó és egy borzas szolgáló kukucskált ki a résen. Vörös volt a szeme és hangosan szipogott. 
 	– Mrs. Pengelleyvel szeretnénk beszélni – mondta Poirot. – Bemehetünk? 
 	A lány meglepıdve nézett ránk, aztán szokatlan egyenességgel válaszolt. 
 	– Hát még nem is hallották? Meghalt. Talán egy jó félórával ezelıtt. 
 	- 26 - 

 	A meglepetéstıl hirtelen szólni sem tudtunk. Aztán végül én kérdeztem elıször: 
 	– Mi volt az oka a halálának? 
 	– Nem természetes, annyit mondhatok. – A lány óvatosan körülnézett. – Ha nem kellene valakinek a „naccságával" a házban maradni, már csomagolnék és mennék is! De hát-csak nem hagyom egyedül a halottat, hogy ne is virrasszon mellette senki! Nem az: én dolgom hogy bármit is mondjak, nem is akarok lemmit hozzátenni. De mindenki tudja! Az egész város beszéli. És ha Mr. Radnor nem ír a belügyminisztériumba, majd ír valaki más! Az orvos mondhat, amit akar. Mintha nem láttam volna éppen ma este a gazdámat, amint leemeli a polcról a gyomirtószeres üveget! Mintha nem rémült volna meg, amikor megfordult és észrevette, hogy mindent láttam! És a „naccsága" zabkásalevese az asztalon, ahogy arra vár hogy a „naccsága" megegye! Én egy falat ételt le nem nyelek, amíg ebben a házban vagyok. 
 	Még akkor sem, ha éhen pusztulok! 
 	– Hol lakik az orvos, aki megvizsgálta az   asszonyát? 
 	– Dr. Adams. Megtalálja a High Street sarkán, a második házban. 
 	Poirot hirtelen sarkon fordult. Az arcát nagyon sápadtnak láttam. 
 	– Ahhoz képest, hogy semmit sem akart mondani, ez a lány elég sokat mondott – 
 	jeleztem meg szárazon. 
 	Poirot öklével a tenyerébe csapott. 
 	– Ostoba voltam, gyengeelméjő, Hastings! Az agysejtjeimmel hencegtem és közben elvesztettem egy emberi életet! Egy embert, aki azért jött hozzám, hogy megmentsem! 
 	Álmomban sem gondoltam, hogy ilyen rövid idı alatt bármi is megeshet. Isten bocsássa meg nekem, de azt gondoltam, semmi sem íog történni. Mrs. Pengelley története olyan kimódoltnak látszott. Megérkeztünk az orvos házához. Lássuk, mit tud mondani nekünk. 
 	Dr. Adams megszólalásig olyan volt, mint a képzeletbeli piros képő vidéki orvos. 
 	Udvariasan fogadott bennünket, de amikor jövetel lünk célját megsejtette, vörös arca egyenesen lilára változott. 
 	– Átkozott hazugság! Ennek a szóbeszédnek minden betője hazugság! Nem én kezeltem-e a beteget? Gyomorhurut, egyértelmően! és tisztán gyomorhurut! Ez a város a pletyka melegágya. Egy csomó botrányra éhes vénasszony összedugja a fejét és csak a Jóisten tudja, mit ki nem találnak! Egész nap a botránylapokat bújják és semmi sem elégíti ki ıket, csak az, ha az ö városukban is megmérgeznek valakit! Látnak egy üveg gyomirtót a polcon és rajta! 
 	Máris meglódul az agyuk. Én ismerem Edvvard Pengelleyt – még a légynek sem ártana. Miért mérgezné meg a feleségét? Erre válaszoljanak! 
 	– Van valami, Monsieur le Docteur,  amirıl talán nem tud. 
 	Poirot röviden elmondta Mrs. Pengelley látogatásának lényegét. Senki nem lehetett volna jobban meglepve a hallottaktól, mint Mr. Adams. A szemei tágra meredtek, szinte kiugrottak a helyükbıl. 
 	– Isten bocsássa meg nekem – fakadt ki végül. – A szegény asszony biztosan belebolondult. De hát miért nem szólt nekem? Beszélnie kellett volna velem. 
 	– Maga kinevette volna a félelmeit. 
 	– Nem, egyáltalán nem. Azt hiszem, elég türelmes vagyok. 
 	Poirot a doktorra nézett és elmosolyodott. Az orvos sokkal feldúltabb volt, mint amilyennek látszani szeretett volna. 
 	– Ez a fickó olyan csökönyös, mint egy Szamár. Azt mondta, gyomorhurut, ennélfogva nem lehet más, csak gyomorhurut. 
 	– Most mit teszünk? 
 	– Visszamegyünk a fogadóba és eltöltünk egy rémálommal felérı éjszakát az önök egyik jó öreg, vidéki angol nyoszolyáján, mon ami.  
 	– És holnap? 
 	– Holnap visszatérünk a városba és megírjuk a fejleményeket. 
 	- 27 - 

 	– Ez nagyon unalmasnak tőnik – mondtam csalódott hangon. – Gondolja, hogy egyáltalán lesznek ilyenek? 
 	– Lesznek! Megígérem! Kedvenc doktorunk annyi halotti bizonyítványt adhat, amennyit csak akar! Nem tudja azonban befogni több száz pletykálkodó száját. És ezeknek a sutyorgásoknak meg lesz az eredménye, én mondom! 
 	Másnap tizenegy órakor indult a vonatunk, de mielıtt az állomásra mentünk volna, Poirot kifejezte azt a kívánságát, hogy szeretné meglátogatni Freda Stanton kisasszonyt. Miss Freda volt az unokahúg, akit a halott asszony említett nekünk. Nagyon könnyen megtaláltuk a házát. 
 	A hölgy társaságában volt egy fiatal sötét hajú férfi, akit Miss Stanton enyhe zavarában Mr. 
 	Jacob Radnorként mutatott be. 
 	Miss Freda Stanton kivételesen csinos teremtés volt, a klasszikus cornwalli típus megtestesítıje. Sötét haj, gyönyörő sötét szemek éi rózsaszín arcocska. Azokban a csodálatos sötét szemekben azonban izzott valami parázs és aa olyan természetrıl árulkodott, amelyet nem volt bölcs dolog ingerelni. 
 	– Szegény nénikém – mondta, miután Poirot bemutatkozott és elmondta látogatásunk hátterét. – Nagyon szomorú eset. Ma egész nap azt kívántam, bárcsak kedvesebb és türelmesebb lettem volna! 
 	– Nincs okod hibáztatni magad – vágott közbe Radnor. 
 	– Persze, Jacob, de én tudom, hogy hirtelén természetem van. Mindamellett a néni részérıl csacsiság volt az egész. Nevetnem kellett volna rajta, nem foglalkozni vele. 
 	Természetesen merı képtelenség volt az a gyanúja, hogy a nagybácsi megmérgezi ıt. Az igaz, hogy minden ételtıl, amit a bácsim adott neki, rosszabbul lett, de biztos vagyok benne, hogy ez csak azért volt, mert folyton erre gondolt. Bebeszélte magának, hogy egyre rosszabbul van és úgy is lett. 
 	– Mi volt a nézeteltérésük oka valójában, mademoiselle? 
 	Miss Stanton tétován Radnorra nézett. A fiatalember gyorsan átlátta a helyzetet. 
 	– Nekem most mennem kell, Freda. Este találkozunk. Viszontlátásra, uraim! Az állomásra tartanak, ha nem csalódom? 
 	Poirot megerısítette ebben a fiatalembert, ki ezt követıen távozott. 
 	– Önök jegyesek, nemde? – kérdezte Poirot finom mosoly kíséretében. 
 	Freda Stanton elpirult és igennel válaszolt. 
 	– Tulajdonképpen a probléma is ez volt a nénikémmel – tette még hozzá. 
 	– Nem egyezett bele a házasságba? 
 	– Ó, azért eddig nem ment el a dolog. De tudja, a nénikém... – A lány hirtelen elhallgatott. 
 	– Igen? – bátorította Poirot kedvesen. 
 	– Meglehetısen kegyetlen dolognak tőnik ezt mondani róla – most hogy már halott. De ha nem mondom el, soha nem fog semmit megérteni. A nénikém teljesen belehabarodott Jacobba. 
 	– Ezt komolyan mondja? 
 	– Igen, bármilyen lehetetlenül is hangzik! A nagynéném túl volt az ötvenen, Jacob pedig még nincs harminc sem! Mégis így volt. Egyszerően belebolondult. Végül meg kellett neki mondanom, hogy Jacob miattam jár a családhoz. Erre a közlésre szörnyő viselkedéssel válaszolt. Nem hitt el belıle egy szót se, durván és kötekedı lett, így aztán nem is csoda, ha; elvesztettem a fejemet. Megbeszéltük a dolgot Jacobbal és azt gondoltuk, a legjobb lesz, ha egy ideig eltőnök a szeme elıl, hátha így visszanyeri a lelki egyensúlyát. Szegény néni – azt hiszem, igen különös állapotban lehetett. 
 	– Minden jel erre mutat. Köszönöm, kisasszony, hogy néhány dolgot világossá tett a számomra. 
 	Nem kis meglepetésemre Radnor várt ránk az utcán, néhány lépésre a háztól. 
 	- 28 - 

 	– Nem nehéz kitalálni, mit mondott Freda – kezdte a mondókáját a fiatalember. – 
 	Nagyon szerencsétlen dolog volt, ami történt, nekem rettenetesen kínos, képzelhetik. 
 	Talán nem szükséges mondanom, hogy ártatlan vagyok az ügyben. Elıször még örültem is neki, mert azt hittem, az idıs hölgy megkönnyíti a dolgomat Fredával. Az egész teljesen lehetetlen és visszás volt. 
 	– Mikor akarnak Prédával megházasodni? 
 	– Remélem, hamarosan. Nézze, Mr. Poi-rot, az a szándékom, hogy ıszinte leszek magához. En egy kiesivei többet tudok, mint Freda. Ö azt hiszi, hogy a bácsikája ártatlan. Én nem vagyok ebben olyan biztos. Egyet azonban meg kell mondanom: hallgatni akarok arról, amit tudok. Ne ingereljük az alvó oroszlánt! Nem akarom, hogy a feleségem bácsikáját bíróság elé állítsák és felakasszák gyilkosságért. 
 	– Miért mondja el nekem mindezt? 
 	– Mert sokat hallottam magáról és tudom, hogy okos ember. Nagyon is valószínő, hogy össze tudna szaglászni egy vádemelésre valót a nagybácsi ellen. Hogy ezt most miért mondom el magamtól? A szegény elhunyt asszony lett volna az utolsó, aki botrányt akar. 
 	Tovább megyek: még a gondolatától is forogna a sírjában. 
 	– Ebben valószínőleg igaza van. Azt akarja tehát tılem, hogy hallgassam agyon az ügyet? 
 	– Erre gondoltam. İszintén be kell vallanom, hogy önzı szempontok is vezetnek. A saját lábamra akarok állni – belekezdek egy vállalkozásba, divatszabóságot és konfekcionáló üzletet nyitok. 
 	– A legtöbben önzıek vagyunk, Mr. Radnor, csak nem mindenki vallja be. Megteszem, amit kér tılem, de már most megmondom, nem sikerül elaltatnia az ügyet. 
 	– Miért nem? 
 	– Poirot felemelte az ujját. Éppen a piactéren haladtunk át és mivel piacnap volt, körülvett bennünket az emberek zsongása. 
 	– Az emberek nyelve – ez az, amiért nem fog sikerülni, Mr. Radnor. Megbocsát, de rohannunk kell, lekéssük a vonatot! 
 	– Nagyon érdekes, igaz Hastings? – mondta Poirot, miközben a vonat kifelé pöfögött az állomásról. 
 	Kis fésőt vett elı a zsebébıl, aztán egy aprócska mérető tükröt is elıhalászott, majd nagy gonddal igazgatni kezdte a rohanás közben kissé összeborzolódott bajuszát. 
 	– Úgy látom, maga annak találja – válaszoltam. – Nekem az egész meglehetısen mocskos és visszataszító. Nincs körülötte semmi titok. 
 	– Egyetértek, nincs semmiféle rejtély. 
 	– Feltételezem, elfogadhatónak találja a lány különös történetét a nagynéni hirtelen fellobbanó szerelmi lángjáról? Nekem ez volt ai egyetlen gyanús rész. A hölgy olyan kellemel és tiszteletreméltó volt. 
 	– Nincs ebben semmi rendkívüli, az ese szinte mindennapos. Ha gondosan olvassa az újságokat, gyakran talál olyan történetet, amelyben a kedves, tiszteletreméltó, hasonló korú hölgy elhagyja a férjét, akivel húsz évet élt le, esetleg egy csomó gyerekkel együtt. Mindezt azért, hogy összekösse az életét egy nála sokkal fiatalabb férfival. Imádhatja a nıket, Hastings, térdre borulhat mindegyik elıtt, aki csinos és magára villant egy mosolyt, a lelkőkrıl azonban nem tudhat semmit. A nık életében, a hervadás elıtt mindig elkövetkezik egy ırült pillanat, amikor a nı romantikára, kalandra vágyik – mielıtt még végleg késı lenne. Nem kerüli ez el azt az asszonyt sem, aki történetesen egy jó hírnek örvendı vidéki fogász felesége! 
 	– Arra gondol, hogy,... 
 	– Arra gondolok, hogy egy jó esző férfi kihasználhatja ezt a pillanatot. 
 	– Én nem tartom Pengelleyt ennyire okosnak. Az egész város róla beszél. De mégis azt 
 	- 29 - 

 	hiszem, igaza van, Poirot. Mindkét férfi, aki tudhat valamit, Radnor és a doktor, azt akarják, hogy eltussolják az ügyet. Az egyik ezt már el is intézte valahogy. Jó lett volna a másikat is látni. 
 	– Könnyen kielégítheti a vágyait. Menjen vissza a következı vonattal és fedezzen fel egy fájós zápfogat. 
 	Fürkészve néztem Poirotra. Csak azt tudnám, mit talált olyan érdekesnek ebben az ügyben? 
 	– Ami számomra érdekes, azt nagyon jól összefoglalja az ön egyik megjegyzése, Hastings. Miután kikérdeztük a szobalányt, ön azt mondta, hogy ahhoz képest, hogy egy szót sem akart szólni, egészen sokat beszélt. 
 	– Aha – mondtam kétkedın, aztán visszatértem eredeti bíráló megjegyzésemhez. – Azon csodálkozom, miért nem kísérelte meg, hogy találkozzon Pengelleyvel? 
 	– Mon ami,  három hónapot adtam neki. Aztán oly hosszan láthatom, amennyire a kedvem tartja: a vádlottak padján. 
 	Egy ideig azt gondoltam, Poirot jövendölései nem bizonyul megalapozottnak. Múlt az idı és a cornwalli esettel kapcsolatban nem történi semmi. Más ügyek foglaltak el bennünket és én már majdnem elfelejtettem a Pengelley-j tragédiát, amikor egy rövid újsághír ismét eszembe juttatta az egészet. A hírben az állt, hogy a belügyminisztérium elrendeli Mrs. 
 	Pengelley holttestének exhumálását. 
 	Néhány nappal késıbb minden újságban ilyesféle fıcím virított: „A cornwalli titok’’ Úgy látszott, a pletyka sohasem ült el egészer és amikor bejelentették az özvegy és Mis Marks, az asszisztensnı eljegyzését, a szóbeszéci nagyobb erıvel lángolt fel, mint valaha. Végül, kérelmet intéztek a belügyminiszterhez és ennek alapján elrendelték az exhumálást. A holttestben nagy mennyiségő arzént találtak, és Mr. Pengelley-t letartóztatták a felesége meggyilkolásáért. 
 	Jómagam Poirot társaságában már a kezdetén bekapcsolódtam az eljárásba. A tanúvallomások a várakozásainknak megfelelıen alakultak. Dr. Adams kijelentette, hogy az arzénes mérgezés tünetei igen hasonlóak a gyomorhurut tüneteihez. A belügyminisztérium szakértıje is megtette tanúvallomását, Jessie, a szobalány pedig hihetetlen mennyiségő információt zúdított a kihallgatókra. Ezek nagy részétt ugyan nem vették figyelembe, de egészébmen kétségtelenül erısítették a vádat. Freda Stanton elmondta, hogy nagynénje minden alkalommal rosszabbul lett, amikor a férjétıl kapott ételbıl evett. Jacobb Radnor arról számolt be, hogy Mrs. 
 	Pengelley halálának napján váratlanul benézett a vádlotthoz. Pontosan akkor nyitotta rá az ajtót, amikor Mr. Pengelley visszarakta a gyomirtót tartalmazó üveget a tároló polcára, és Mrs. Pengelley asztalon gızölgı levese pedig karnyújtásnyira volt tıle. Ezek után jött Miss Marks, a szıke titkárnı. Sírt, hisztériás rohamot kapott, továbbá kijelentette, hogy viszonya volt a munkaadójával, és hogy Pengelley ígéretet tett, hogy elveszi ıt, ha a feleségével történik valami. Pengelley nem védekezett, ügyét tárgyalásra átadták a bíróságnak. 
 	
 	Jacob Radnor hazakísért, minket a szállodához. 
 	– Látja, Mr. Radnor – mondta Poirot -nekem volt igazam. Az emberek hangot adtak véleményüknek, méghozzá elég határozottan. 
 	Nem lehetett eltussolni az ügyet. 
 	– Bizony, igaza, volt- sóhajtott Radnor – Lát valami lehetıséget arra, hogy megússza? 
 	– Elhalasztotta a védekezést. Meglehet; van valami a tarsolyában. Bejön egy percre? 
 	Radnor elfogadta a meghívást. Két whis kyt rendeltem szódával és egy csésze forró csokóládét. Az utóbbi rendelés megdöbbenést keltett, erısen kételkedtem benne, hogy egyáltalán képesek lesznek teljesíteni. 
 	– Természetesen – folytatta Poirot – van némi gyakorlatom az ilyen ügyekben. Ba rátunk csak egy módon nyerhet egérutat. 
 	– Hogyan? 
 	- 30 - 

 	– Ha most aláírja ezt a papírt. 
 	Poirot egy bővész gyorsaságával elıhúzot egy teleírt papírlapot. 
 	– Ez mi? 
 	– Az ön vallomása arról, hogy megölte Mrs. Pengelleyt. 
 	Egy pillanatig csend volt, aztán Radnor el kezdett nevetni. 
 	
 	– Ön egyszerően megırült! 
 	– Nem, barátom, nem vagyok ırült. Ön megérkezett ebbe a kisvárosba és vállalkozásba kezdett, azonban szőkében volt a pénznek. Mr. Pengelley nagyon jómódú ember, ön találkozott az unoka húgával, aki érdeklıdést mutatott ön iránt. Az a kis hozomány, amelyet Mr. Pengelley adott volna a lány házassága esetén, nem elégítette ki. Meg kellett tehát szabadulnia a nagynénitıl és a nagybácsitól egyaránt, hiszen ebben az esetben a vagyon az unokahúgot illette volna, mint egyetlen rokont. És milyen elmésen építette fel a tervet! 
 	Szerelmet színlelt ennek az átlagos, középkorú nınek, mígnem az a rabszolgája lett. Elültette benne a gyanakvást a férje iránt. Azt, hogy a férje megcsalja, ı maga fedezte fel. Arra, hogy meg akarja ıt mérgezni, már az ön segítségével jött rá. Mr. Radnor, ön gyakran járt a házban, számtalan alkalma volt arzént csempészni szerencsétlen asszony ételébe. Arra azonban gondosan ügyelt, hogy sose tegye ezt, amikor a férj nem volt otthon. Nı lévén, Mrs. Pengeley nem tudta megtartani magának a gyanút, elmesélte azt az unokahúgának. Nagyon valószínő, hogy még más asszonyoknak is elmondta, mitıl fél. Mr. Radnor, önnek csak egy komoly gondja volt: a párhuzamos viszony a két nıvel. De még ez sem volt annyira nehéz, mint 
 	amilyennek látszott. Elmagyarázta tehát Mrs. Pengelleynek, hogy – férje gyanúját elaltatandó 
 	– színleg udvarolnia kell az unokahúgának. Az ifjú hölgynek viszont nem volt igazán szüksége magyarázatra, hiszen a nagynénit sosem tekintette igazán komoly vetélytársnak. 
 	– Végül aztán Mrs. Pengelley eldöntötte, hogy felkeres engem, de nem szólt róla önnek. 
 	Ha valóban minden kétséget kizáróan elhitte volna, hogy a férje megmérgezi ıt, bizonyára megerısödött volna az elhatározása, hogy elhagyja hitvesét, és önnel köti össze az életét. 
 	Természetesen azt gondolta, hogy ön ezt is várja tıle. Az ön forgatókönyvébe azonban az én látogatásom egyáltalán nem illett bele. Semmi szüksége nem volt arra, hogy itt detektív szaglásszon. A megoldást szülı alkalmas pillanat nemsokára eljött. Véletlenül a házban tartózkodott, amikor Mr. Pengelley éppen levest készített a feleségének, és ön nem habozott: halálos adagot kevert az ételbe. A többi már könnyen ment. Látszatra az ügy eltussolását kívánta, valójában pedig épp azon mesterkedett, hogy minél elıbb botrány legyen belıle. Egy hibát azonban elkövetett, ifjú és éles esző barátom: nem számolt Hercule Poirot-val! 
 	Radnor halálsápadt lett, de megpróbált továbbra is nagyképő maradni. 
 	– Ez nagyon érdekes, meglehet zseniális, de miért mondja el nekem? 
 	– Azért, monsieur, mert most itt én nem a törvényt képviselem, hanem Mrs. Pengelleyt. 
 	Az ı kedvéért adok magának esélyt a menekülésre, írja alá ezt a vallomást, és kap huszonnégy órát. Huszonnégy óra múlva átadom a vallomását a rendırségnek. 
 	Radnor tétovázott. 
 	– Semmit sem tud bizonyítani. 
 	– Nem tudok? Nézzen ki az ablakon! Két ember áll az utcán. Parancsuk van, hogy egy percre se tévesszék szem elıl önt. 
 	Radnor az ablakhoz lépett és félrehúzta a függönyt, aztán egy káromkodás kíséretében visszajött. 
 	– Látja, monsieur? Írja alá, nincs más esélye! 
 	– Mi a biztosítékom arra . . . 
 	– Hogy állom az ígéretemet? Hercule Poirot szava. Aláírja? Helyes. Hastings, legyen olyan jó és húzza el félig a bal oldali függönyt. Ez   jelzi, hogy Mr. Radnor bántatlanul távozhat. 
 	- 31 - 

 	Radnor falfehéren, a foga közt káromkodások mormolva kirohant a szobából. Poirot bólitott. 
 	– Gyáva alak. Mindig is tudtam, hogy az. 
 	– Poirot, nekem úgy tőnik, most nem a saját normái szerint cselekedett – mondtam dühösen. – Mást sem tett, csak egész életében az érzelmek csapdái ellen prédikált, most meg tisztán szentimentálisan futni hagy egy veszélyes bőnözıt! 
 	– Nem érzelmekrıl van szó, Hastings, hanem üzletrıl – válaszolta Poirot. -Nem tőnt fel, drága barátom, hogy a leghalványabb bizonyítékkal sem rendelkezünk? Álljak fel és mondjam azt tizenkét tuskó cornwalli esküdtnek, hogy én,  Hercule Poirot tudom,  hogy ı tette? Kinevetnének. Ez volt az egyetlen lehetıség, hogy megrémítsem a fickót és kicsikarjam tıle a vallomást. Az a két lıdörgı az utcán éppen kapóra jött. Húzza be a függönyt, kérem. 
 	Nem mintha bármi okunk lett volna rá, hogy félrehúzzuk. Az egész csak a mi kis színjátékunk része volt. Nos, az ígéretet be kell tartani. Huszonnégy órát mondtam, ugye? Ennyivel többet szenved szegény Mr. Pengelley. De ezt meg is érdemli. Ne felejtse el, Hastings, hogy megcsalta a feleségét! Tudja, én nagyon sokra tartom a családi életet. Szóval húszonnégy óra, ugye? És aztán? Megbízom a Scotland Yardban. Elkapják, mon ami,  egészen biztosan el fogják kapni. 
 	 
 	- 32 - 

 	VESZÉLYES VÁLLALKOZÁS 
 	
 	– Ugye megérti egy anya érzéseit – mondta Mrs. Waverley, ez alkalommal talán hatodszor. Bátorítást várón nézett Poirot-ra. Apró termető barátom mindig is melegen érzett az aggódó anyák iránt. Most is együttérzöen bólógatott. 
 	– Persze, hoyne, tökéletesen átérzem a helyzetét. Bizzon nyugodtan Poirot papában! 
 	-A rendırség... – kezdte Mr. Waverley. 
 	A felesége félresöpörte a közbeszólást. 
 	– Semmi dolgom a továbbiakban a rendırséggel! Bíztunk bennük, és itt az eredménye! 
 	Sokat hallottam azonban Mr. Poirot-ról és ragyogó képességeirıl. Úgy érzem, segíteni tudna rajtunk. Egy anya érzései... 
 	Poirot egy elegáns mozdulattal megállította az újabb ismétlést. Mrs. Waverley érzelmei feltehetıen ıszinték voltak, de különösen hatollak ravasz és meglehetısen durva arekifejezése mellett. Amikor késıbb megtudtam, hogy hogy nagyhatalmú acélgyáros lánya, aki kifutófiúként kezdte és onnan verekedte fel magát, rájöttem, milyen sokat örökölt az apja tulajdonságaiból. 
 	Mr. Waverley nagydarab, jóindulatú ember volt. Ahogy ott állt szétterpesztett lábbal pontosan úgy festett, mint a vidéki földbirtokos-mintapéldánya. 
 	– Gondolom, mindent tud az ügyrıl, Mr. Poirot? 
 	A kérdés felesleges volt. Néhány napja minden újság a kis Johnnie Waverley elrablásának szenzációs történetével volt tele. A hároméves Johnnie Marcus Waverley fia és örököse. Marcus Waverley pedig Anglia egyik legrégebbi családjának leszármazottja, Waverley Court ura. 
 	– A fontosabb tényeket természetesen ismerem, de arra kérem, monsieur, beszélje el a történetet. Részletesen, ha kérhetem. 
 	– Nos, azt hiszem, az egész mintegy tíz nappal ezelıtt kezdıdött. Akkor kaptam az elsı névtelen levelet. A levél írója vette magának a bátorságot és huszonötezer fontot – 
 	huszonötezret, Mr. Poirot – követelt tılem, és azzal fenyegetett, hogy elrabolja Johnnie-t, ha nemi kapja meg a pénzt. Természetesen minden különösebb teketória nélkül a papírkosárba dobtam a levelet. Azt gondoltam, ez valami ostoba tréfa. Öt nappal késıbb újabb levelet kaptam „Ha nem fizet, a fiát huszonkilencedikén elrabolják!" Ez huszonhetedikén történt. Ada aggódott, de én még mindig nem tudtam igazán komolyan venni a dolgot. A fenébe is, Angliában vagyunk! Itt nem szokás gyerekeket rabolni és váltságdíjat követelni értük! 
 	– Tény, hogy.nem általános gyakorlat – mondta Poirot. – Folytassa, monsieur. 
 	– Ada nem hagyott nekem békén, így aztán – bár féltem, hogy ütıdöttnek néznek – 
 	bejelentettem a dolgot a Scotland Yardon. Ügy tőnt, ık sem veszik túl komolyan az ügyet, és ez megerısítette azt a benyomásomat, hogy a fenyegetés nem több ostoba tréfánál. 
 	Huszonnyolcadikán aztán megkaptam a harmadik levelet. „Nem fizetett! A fiát holnap, huszonkilencedikén déli tizenkét, órakor elrabolják. Ötvenezer fontjába fog kerülni, hogy viszontlássa." Azonnal a Yardra rohantam. Ezalkalommal sokkal jobban érdekelte ıket a dolog. Arra a feltételezésre hajlottak, hogy a leveleket egy ırült írja és a megadott órában számítani kell valamiféle kísérletre. Biztosítottak arról, hogy megtesznek minden óvintézkedést. Azt mondták, McNeil felügyelı és az emberei a házban lesznek és megvédenek benünket. 
 	– Nagy megkönnyebbüléssel mentem haza. Ennek ellenére az volt az érzésünk, hogy ostrom alatt állunk. Parancsot adtam, hogy senki idegen nem jöhet be és senki sem hagyhatja el a házat. Az éjszaka minden különösebb esemény nélkül telt el, reggel azonban a feleségem igen rosszul érezte magát. Nagyon megijedtem, és azonnal elküldtem dr. Dakersért. A feleségem tünetei zavarba ejtették az orvost. Nem volt biztos abban, hogy megmérgezték, de láttam rajta, hogy ez jár a fejében. Biztositott arról, hogy nincs komoly veszély, de egykét nap 
 	- 33 - 

 	mindenképpen kell, hogy a feleségem rendbe jöjjön. Amikor visszamentem a szobámba, megrökönyödve láttam, hogy egy cédulát tőztek a párnámra. Ugyanaz a kéz írta, mint: a többi hármat, de ezen most csak két szó állt: ,,tizenkét órakor". Megvallom Poirot, akkor dühbe gurultam. Valaki a házból benne van a dologban, nyilván valamelyik szolga! Összehívtam a társaságot és lepocskondiáztam ıket a sárga földig. Természetesen most is összetartottak. 
 	Miss Collins, a feleségem társalkodónıje volt az, aki elmondta, hogy látta Johnnie gondozónıjét, amint korán reggel kisurrant a házból. Amikor elıvettem a gondozónıt, nemsokára bevallotta, hogy a gyermeket az egyik szobalányra hagyta és kiszökött, hogy egy férfiismerısével találkozzék. Azt tagadta, hogy ı tőzte volna a párnámra a cédulát. Nem tudom lehet hogy igazat mondott. Mindenesetre úgyj éreztem, nem vállalhatom annak a kockázatát, hogy Johnnie gondozónıje esetleg benne van az összeesküvésben. Végül kijöttem a béketőrésbıl és kirúgtam az egész kompániát, gondozónıvel együtt. Egy órát adtam nekik, hogy összecsomagoljanak és elhagyják a házat. 
 	Mr. Waverley arca most, hogy felidézte a közelmúlt eseményeit, kétszer olyan vörös volt, mint rendesen. 
 	– Nem volt kissé meggondolatlan, monsieur? Ezzel az ellenség kezére is játszhatott. 
 	Mr. Waverley odafordult Poirot-hoz. 
 	– Nem hiszem. Csak az járt a fejemben, hogy összecsomagolhassam az egész társaságot. 
 	Táviratoztam Londonba is, hogy küldjenek új embereket. Estig pedig csak azok a személyek maradhattak a házban, akikben tökéletesén megbíztam: a feleségem titkárnıje, Miss Collins és Tredwell, az inas, aki gyerekkorom óta velem van. 
 	– Ez a Miss Collins mióta van önöknél? 
 	– Épp egy éve – felelte Mrs. Waverley. 
 	– Nélkülözhetetlennek bizonyult mellettem mint titkárnı és társalkodónı. Ugyanakkor ki tőnı házvezetını is. 
 	– És a gyermekgondozónı? 
 	– Hat hónapja van nálam. Kitőnı ajánlólevelekkel érkezett. Mindazonáltal sosem kedveltem igazán, bár Johnnie odáig van érte. 
 	– Amikor a katasztrófa bekövetkezett, már nem volt a házban. Monsieur Waverley, folytatná? 
 	– McNeil felügyelı tíz óra harminc körül érkezett. Addigra már minden alkalmazott elment. A felügyelı megelégedését fejezte ki a belsı intézkedésekkel kapcsolatban. Több embert helyezett el a parkban, a házhoz vezetı minden úthoz ıröket állított. Kijelentette, hogy amennyiben nem üres hőhó az egész, akkor minden bizonnyal elkapják az én titokzatos üzengetımet. Magam mellé vettem Johnnie-t és a felügyelıvel együtt a tanácsterembe men-; tünk. A felügyelı bezárta az ajtót. Ahogy a teremben álló ingaóra mutatói a tizenkettes felé közeledtek, nem szégyellem bevallani, nagyon ideges lettem. Nemsokára kerregı hang hallatszott, majd a nagy óra ütni kezdte a delet. Magamhoz szorítottam a fiamat, és az volt az érzésem, mindjárt az égbıl pottyan közénk a gyermekrabló. Aztán elzengett az utolsó óra-j ütés is, kívülrıl pedig nagy felfordulás zaja szőrıdött be hozzánk, lábdobogás és kiáltozás keveredett. A felügyelı feltépte az ablakot. A kertbıl egy ırmester rohant az ablak feléi 
 	„Elkaptuk, uram, lihegte a férfi. A bokrok között próbált közeljutni a házhoz, folytatta. Egész altatói felszerelés van nála, tette még hozzá. 
 	Kirohantunk a teraszra. A gazfickó külsejői rongyos ruhát viselı fickót két rendır fogta le. A férfi erısen hánykolódott, csőrte-csavarta magát, hogy kiszabaduljon. Az egyik rendır felénk nyújtott egy kibontott csomagot, amelyet a fogolytól vettek el. Jó csomó vatta és egy üveg kloroform volt benne. Felforrt a vérem, amikor megláttam. 
 	Egy levél is volt nála csomagban, nekem címezték. Felbontottam. A következı állt benne: „Fizetnie kellett volna! A fia váltságdíja most már ötvenezer font. Minden óvintézkedés ellenére huszonkilencedikén – ahogy mondtam – elrabolták." 
 	- 34 - 

 	Elnevettem magam, nagyon megkönnyebbültem. Ebben a pillanatban motorzajt hallottam, aztán kiáltásokat. Megfordultam. A déli bejárathoz vezetı úton iszonyú sebességgel egy alacsony, hosszú szürke autó robogott, gyorsan távolodva a háztól. A kocsit vezetı férfi kiáltozását hallottam, de nem ettıl hőlt meg bennem a vér. Az autó ablakán át Johnnie lenszıke fürtjeit pillantottam meg, ott ült a férfi melletti ülésen. 
 	A felügyelı elnyomott egy káromkodást. Egy fél perccel elıbb a gyerek még itt volt!" 
 	Körbenézett, mintegy számba véve bennünket, mindannyian ott voltunk: én, Tredwell és Miss Collins. A felügyelı megkérdezte, mikor láttam utoljára a fiamat. Megpróbáltam pontosan emlékezni. Amikor az ırmester az ablakhoz   szaladt és elmondta, hogy elkapták a fickót, és a felügyelıvel együtt rohantam ki a szobából és teljesen elfeledkeztem Johnnie-ról. Allighogy ezt végiggondoltam, mindannyiunkat hökkentı hang hallatszott a falu felıl. A templom toronyórájának az ütéseit hallottuk. 
 	A felügyelı egy kiáltás kíséretében elırántotta a zsebóráját. Pontosan déli tizenkét óra volt. 
 	Mintha csak valaki jelt adott volna rá, mindannyian egyszerre kezdtünk a tanácsterem felé rohanni. A teremben az állóórán tíz perccel múlt tizenkettı. Bizonyos, hogy valaki elıreállította, mivel azelıtt soha nem késett és nem is sietett. Az az óra mindeddig tökéletesen mőködött. 
 	Mr. Waverley itt egy kis szünetet tartott. Poirot mosolygott a bajusza alatt és gondosan kisimított egy kis alátétet az asztalon, amelyet az aggódó apa összegyőrt. 
 	– Igen finom kis eset, rejtélyes és elragadó probléma – mormogta a belga. – Örömmel kivizsgálom az ügyet. 
 	Mrs. Waverley szemrehányóan nézett a ban rátomra. 
 	– De a fiam... 
 	Poirot gyorsan összerendezgette az arcvonásait, ismét az együttérzés mintaképe volt. 
 	– Ne aggódjon, asszonyom, a fiú biztonságban van. Nem esik bántódása, sıt mi több; ezek az elfajzottak nagyon fognak vigyázni rá. Számukra a fiú az aranytojást tojó tyúk, nem igaz? 
 	– Mr. Poirot, meg vagyok gyızıdve róla, hogy az egyetlen dolog, amit tehetünk, az az, hogy fizetünk. Elıször hallani sem akartam róla, de most! Egy anya érzései... 
 	– Félbeszakítottuk a férjét, asszonyom – vágott közbe gyorsan Poirot. 
 	– Gondolom, a többit már ismeri a lapokból – folytatta Mr. Waverley. – McNeil felügyelı természetesen azonnal telefonált, az autó és a férfi leírása mindenhová eljutott. 
 	Egy darabig úgy tőnt, mintha a dolgok jó irányba haladnának. A leírásnak megfelelı autó egy férfival és egy gyerekkel több falun is áthaladt. Ügy látszott, Londonba tart. Az egyik faluban megálltak. A beszámoló szerint a gyerek sírt és láthatóan félt a társaságában lévı férfitól. 
 	– Amikor McNeil felügyelı bejelentette, hogy a kocsit feltartóztatták és a férfit ırizetbe vették, majdnem rosszul lettem a boldogságtól. Az eredményt ismeri. A fiú nem Johnnie volt, a férfi pedig egy szenvedélyes autóvezetı, aki imádja a gyerekeket. Az innen tizenöt mérföldre esı Edenswell utcáin beültetett az autójába egy gyereket és elvitte kocsikázni. 
 	Hála a rendırség önhitt melléfogásának, idıközben minden nyom eltőnt. Ha nem követik kitartóan a rossz nyomot, mostanra talán már megtalálták Volna a fiamat. 
 	– Nyugodjék meg, uram. A rendırség kitünıen látja el a feladatát. A tévedés teljesen természetes volt. Arról nem is szólva, hogy a tervet ügyesen kiagyalták. A férfi, akit a parkban fogtak el, azt vallotta, hogy a csomagot és a cédulát egy férfitól kapta, és az volt a feladata, hogy mindkettıt hozza el Waverley Courtba. A férfi egy tíz shillinges bankjegyet adott neki, és egy másik ugyanilyet ígért, ha pontosan tizenkettı elıtt tíz perccel teljesíti a megbízást. A parkon át kellett volna megközelítenie a házat és az oldalajtón kellett volna bejönnie. 
 	– Egy szót sem hiszek el ebbıl – jelentette ki felindultan Mrs. Waverley. – Ez csak egy 
 	- 35 - 

 	csomó hazugság. 
 	– Alapjában véve elég sovány kis történet, de mindeddig nem cáfolták meg. 
 	Gondolom, a fickó egyúttal meg is vádolt valakit. 
 	Poirot Mr. Waverley felé pillantott. Házigazdánk arca ismét elvörösödött. 
 	– Volt olyan szemtelen, hogy azt állította, Tredwell adta neki a csomagot, felismeri ıt! 
 	„Csak azóta a pasas leborotváltatta a bajuszát." Tredwell, aki a birtokon született! 
 	Poirot megmosolyogta a vidéki úriember felháborodását. 
 	– Ön mégis azt gondolja, hogy valaki a házból közremőködött a bőntett elkövetésében? 
 	– Igen, de nem Tredwell. 
 	– És ön asszonyom? – fordult Poirot hirtelen Mrs. Waverley-hez. 
 	– Lehetetlen, hogy Tredwell adta a csomagot és a levelet annak az embernek. Ha egyáltalán adta neki valaki, amit én nem hiszek. Az az ember azt állítja, hogy Tredwelí tíz órakor adta át neki a csomagot. Tíz órakor Tredwelí a férjemmel együtt a dohányzóban volt! 
 	– Látta a kocsiban ülı férfi arcát, uram? Hasonlított az akár egy cseppet is Tredwelí arcához? 
 	– Túl messze volt, nem láttam. 
 	– Van bátyja ennek a Tredwellnek? 
 	– Több testvére is volt, de már mind meghaltak. A legutolsó a háborúban esett el. 
 	– Még nem vagyok teljesen tisztában Waverley Court megközelítési lehetıségeivel. A kocsi a déli bejárat felé hajtott el. Van másik bejárat is? 
 	– Igen, a keleti oldalon. A ház másik oldaláról lehet látni. 
 	– Furcsa, hogy senki sem látta a kocsit behajtani a birtokra. 
 	– Van egy szolgalmi út, amely keresztülhalad a birtokon és egy kápolnához vezet. Sok kocsi jár így keresztül. A férfi talán megállt egy pihenıhelynél és épp akkor rohanhatott le a házhoz, amikor azt a csavargót észrevetfék. Ez elvonta mindenkinek a figyelmét. 
 	– Hacsak nem volt már régebben a házban – tőnıdött Poirot. – Van olyan hely az épületben, ahol elbújhatott? 
 	– Szó ami szó, nem kutattuk át gondosan a házat. Úgy látszott, nincs is rá szükség. El tudom képzelni, hogy találhatott valami alkalmas helyet, de ki engedte be a házba? 
 	– Ezzel majd késıbb foglalkozunk. Egyszerre csak egy dologra összpontosítsunk, legyünk módszeresek. Nincs az épületben rejtızködésre különösen alkalmas hely? Az ilyen régi házakban gyakran található titkos fülke vagy efféle. 
 	– A teremtésit, hát persze, hogy van! A hall oldalfalából nyílik. 
 	– Közel a tanácsteremhez? 
 	– Épp az ajtó mellett! 
 	– Voilal 
 	– De a feleségemen és rajtam kívül senki sem tud a létezésérıl! 
 	– Tredwell? 
 	– Meglehet, hogy hallott róla. 
 	– Miss Collins? 
 	– Én soha nem említettem neki. 
 	Poirot egy percre elgondolkozott. 
 	– Nos, monsieur, az én legközelebbi teendım az, hogy leutazzak Waverley Courtba. Nem alkalmatlan önöknek, ha már ma délután ott leszek? 
 	– Amilyen gyorsan csak tud, jöjjön, Monsieur Poirot – kiáltott fel Mrs. Waverley. – 
 	Olvassa csak el ezt még egyszer! 
 	Azzal Poirot kezébe nyomta a gyermekrabló utolsó levelét, amelyet a Waverley család aznap reggel kapott meg és amely késedelem nélkül Poirot-hoz őzte ıket. A levél világos és határozott utasításokat tartalmazott a pénz átadásának módját illetıen, és azzal a fenyegetéssel végzıdött, hogy bármilyen trükk a fiú életébe kerül. Világos volt, hogy a pénz imádatának és 
 	- 36 - 

 	az anyai szeretetnek a küzdelmében pillanatnyilag az utóbbi áll vesztésre. 
 	Poirot egy percre félrevonta Mrs. Waverley-t, hogy a férje ne hallja, mit beszélnek. 
 	– Madame, ha kérhetem, csak az igazat! 
 	– Ön is feltétel nélkül bízik az inasban, úgy ahogy a férje? 
 	– Nem tudok rá semmi rosszat mondani, Monsieur Poirot, nem is értem, hogy lehetneköze ilyesmihez. De az igaz, hogy sosem kedveltem! 
 	– Még egy apróság, madame. Meg tudná mondani nekem a gyermekgondozónı címét? 
 	– Netherall Road 149, Hammersmith. Csak nem képzeli... 
 	– Én nem képzelek semmit. Csak mőködésbe hozom az agysejtjeimet. És néhanapján elıfordul, hogy támad egy ötletem. 
 	Amint a Waverleyházaspár mögött becsukódott az ajtó, Poirot odajött hozzám. 
 	– Szóvar a madame nem kedveli az inast. Ez érdekes, ugye Hastings? 
 	Most nem sétáltam be a csapdába. Poirot oly sokszor lépre csalt már, hogy nagyon óvatos lettem. Tudom, hogy valahol mindig elrejt egy csapdát. 
 	Miután kissé rendbe hozva magunkat, alkalmassá váltunk arra, hogy látogatóba menjünk, elindultunk a Netherall Roadra. Óly szerencsénk volt, hogy Jessie Withers kisasszonyt, otthon találtuk. Miss Withers kellemes arcú, harmincöt körüli nı volt, hozzáértınek és gıgösnek látszott. Kissé neheztelt a mód miatt, ahogyan kitették a szőrét, de belátta, hogy hibát követett el. Jegyben járt egy szobafestıvel, aki történetesen a szomszédban lakott, vele akart találkozni, azért rohant el reggel. A dolog elég hihetınek látszott. Nem értettem azonban Poirot taktikáját. Nekem úgy tőnt, a kérdései csupa érdektelen dologra vonatkoznak. 
 	Legfıképpen Miss Withers mindennapos tevékenységének részletei felıl érdeklıdött, arra volt kíváncsi, hogyan telt egy napja Waverley Courtban. – İszintén szólva ezalatt unatkoztam, boldog voltam hát, amikor Poirot végre indulni készült. 
 	– A gyerekrablás könnyő munka, mo n  ami. – jegyezte meg, amikor a Hammersmith; Roadon megállítottunk egy taxit és elindultunk a Waterloo-pályaudvarra. – Ezt a gyermeket az elmúlt három év bármelyik napján könnyő- szerrel elrabolhatták volna. 
 	– Nem látom be, hogy ez mennyiben segít az eset megoldásában – mondtam hővösen, – 
 	 Au contraire,  ez rengeteget lendít rajta. 
 	Ha nyakkendıtőt kell viselnie, Hastings, akkor viselje azt pontosan a nyakkendı közepén! 
 	Jelenleg legalább három milliméterrel jobbra áll a középvonaltól! 
 	Waverley Court szép, régi épület volt, a közelmúltban gonddal és ízléssel állították helyre. Mr. Waverley megmutatta a tanácstermet, a teraszt és minden olyan helyet, amely kapcsolatban állt az eseményekkel. Végül, Poirot kérésére, megnyomott egy rugót a falban, mire a fal egy része félrecsúszott, és mi egy szők átjárón keresztül a titkos fülkébe jutottunk. 
 	– Látja – mondta Waverley – itt nincs semmi. 
 	Az aprócska szoba valóban elég csupasz volt, még egy lábnyomot sem tudtunk felfedezni a padlón. Poirot azonban talált valamit az egyik sarokban és izgatottan fölé hajolt. Amint közelebb léptem, négy pici lábnyomot láttam szorosan egymás mellett. 
 	– Ez egy kutya! – kiáltottam fel. 
 	– Egy nagyon kicsi kutya, Hastings. 
 	– Talán egy spicc. 
 	– Kisebb annál. 
 	– Egy pincsi – mondtam habozva. 
 	– Még egy pincsinél is kisebb. Egy olyan faj, amelyet még az Ebtenyésztık Klubja sem imer. 
 	Poirot-ra néztem. Az arca izgalomról és elégedettségrıl árulkodott. 
 	– Igazam volt – mormogta. – Tudtam, hogy igazam volt. Jöjjön, Hastings! 
 	Visszamentünk a hallba. Épp csak becsukódott mögöttünk a titkos ajtó, amikor egy fiatal hölgy lépett be. Mrs. Waverley bemutatta nekünk. 
 	- 37 - 

 	– Miss Collins. 
 	Miss Collins fürge, élénk modorú, világos hajú asszony volt, úgy harminc körül járhatott és cvikkert viselt. 
 	Poirot kívánságára bementünk egy kis szobába, ahol barátom tüzetesen kikérdezte a hölgyet, különös tekintettel az inasra és a többi alkalmazottra. Miss Collins bevallotta, hogy nem kedveli Tredwellt. 
 	– Mindig nagyképősködik – magyarázta. 
 	Aztán rátértek, a vacsorára, amit Mrs. Waverley huszonnyolcadikán este fogyasztott. 
 	Miss Collins kijelentette, hogy aznap este ugyanazt az ételt ette fent a szobájában, és semmiféle panasza nem volt. Amikor Miss Collins távozni készült, megböktem Poirot barátomat. 
 	– A kutya – suttogtam. 
 	– Hát persze, a kutya – mosolygott szélesen Poirot. – Tartanak itt valahol kutyát, mademoiselle? 
 	– Van két retriver, kinn élnek a kennelben. 
 	– Nem, én kis kutyára gondolok, olya ölebfélére. 
 	– Ilyen kutya nincs a házban. 
 	Poirot elbocsátotta a kisasszonyt. Miközben csengetett, odaszólt hozzám. 
 	– Mademoiselle Collins hazudik. Meglehet, az ı helyében én is ezt tenném. Nos, lássuk az inast! 
 	Tredwell tetıtıl talpig méltóságteljes egyéniség volt. Biztos fellépéssel adta elı a mondókáját és az gyakorlatilag azonos volt Mr. Waverley szavaival. Hozzátette még azt is, hogy tudott a titkos fülkérıl. 
 	Amikor az inas, sértett nagyképőséggel az arcán visszavonult, a tekintetem összetalálkozott Poirot-éval. 
 	– Mire következtet mindebbıl, Hastings? 
 	– És ön? 
 	– Milyen óvatos lett, barátom! A szürkeáíllomány csak akkor dolgozik, ha serkenti! De nem kínozom tovább! Oldjuk meg közösen az esetet. Melyek azok a pontok, amelyek a legnagyobb fejtörést okozzák? 
 	– Van egy apróság, amely erısen foglalkoztat – mondtam. – Miért ment a gyermekrabló a kocsival a déli bejárat felé, amikor mehetett volna a keleti felé is, ahol senki sem vette volna észre? 
 	– Kitőnı, nagyon jó, Hastings! Említek egy hasonló mozzanatot. Miért figyelmeztették Waverley urat elıre? Miért nem rabolták el a gyereket és követelték a váltságdíjai? 
 	– Mert abban bíztak, hogy a gyerek elrablása nélkül is pénzhez jutnak. 
 	– Nem tartja valószínőtlennek, hogy puszta fenyegetéssel ennyi pénzt ki lehet csikarni? 
 	– Azért terelték a tizenkét órai idıpontraj a figyelmet, hogy amikor a csavargót elkapják a másik nyugodtan elıjöhessen a rejtekhelyéröl és észrevétlenül elvihesse a gyereket. 
 	– Mindez nem változtat azon a tényen, hogy jócskán megnehezítettek maguknak egy meglepıen könnyő feladatot. Amennyiben nem határozzák meg elıre a napot és az órát, sem lett volna egyszerőbb, mint megvárni kedvezı alkalmat és akkor végrehajtani az autós gyermekrablást, amikor a fiúcska a gyermekgondozónıvel kint sétál a parkban. 
 	– Iiigen – mondtam kételkedve. 
 	– Valójában szándékosan rendezték így   az elıadást. Vegyük csak szemügyre a dolog egy másik nézıpontból. Minden jel arra muta hogy a házon belül valaki a gyermekrabló bőn társa. Elıször is itt van Mrs. Waverley titoktos megmérgezése. Másodszor itt van a párna tőzött levél. Harmadszor itt van a tíz perc elıretolt ingaóra. Mindezt csak házbeli tehette és még egy apróság, amelyet talán észre sem vett. A titkos cellában egy árva porszem sem volt. 
 	Azt valaki gondosan kiseperte! 
 	- 38 - 

 	– Nos, négy házbeli személy jöhet csak szóba. A gyermekgondozónıt kizárhatjuk, hiszen ı nem söpörhette tisztára a titkos fülkét, bár a másik három dolgot elkövethette. Tehát négyen vannak: Mr. és Mrs. Waverley, Tredwell, az inas és Miss Collins. Vegyük elıször Miss Collinst. Nem sokat hozhatunk fel ellene, hacsak azt nem, hogy nagyon keveset tudunk róla; értelmes fiatal nı és csak egy éve van a háznál. 
 	– De azt mondta, hogy a kutyát illetıen hazudott – emlékeztettem Poirot barátomat. 
 	– Hát persze, a kutya! – Poirot különösen mosolygott. – Foglalkozzunk most az inassaa. 
 	Tredwell körül van néhány gyanús mozzanat. Mindenekelıtt az, hogy a csavargó azt állitotta, tıle kapta a csomagot a faluban. 
 	– De Tredwell erre az idıre alibit tud igaazolni. 
 	– Még ha így is van, ettıl még nyugodtan mérget tehetett Mrs. Waverley ételébe, a párnára tőzhette a levelet, elıreállíthatta az órát és még a titkos cellát is kitakaríthatta. 
 	Másfelıl viszont az is igaz, hogy a házban született, itt nıtt fel és egész életében a Waverley családot szolgálta. A legnagyobb mértékben valószínőtlen, hogy ez az ember együttmőködne Waverley fiú elrablóival. Ez egyszerően nem illik a képbe. 
 	– Hát akkor? 
 	– Logikusan kell haladnunk, bármennyire is lehetetlennek tőnik. Lássuk Mrs. 
 	Waverleyt. Az asszony gazdag, övé a pénz. Semmi értelme hogy ellopja a saját fiát és kifizesse magának a váltságdíjat. A férj azonban egészen más helyzetben van, nem? Gazdag a felesége. Ez nem teljesen ugyanaz, mint amikor az ember, maga gazdag. Nekem az a benyomásom, hog Mrs. Waverley nem különösebben lelkesedik azért, hogy megossza a pénzét a férjével Mr. Waverley viszont – mint már tapasztalhatta egyszer – szereti élvezni az életet. 
 	– De hát ez lehetetlen! – mondtam meg döbbenve. 
 	– Egyáltalán nem az. Ki küldte el a személyzetet? Mr. Waverley. Vígan megírhatta cédulákat, mérget adhatott a feleségének, át állíthatta az óramutatókat és még alibit is gyárthatott a hőséges Tredwellnek. Tredwell soha nem szerette Mrs. Waverleyt. Egész életét gazdájának szentelte, gondolkodás nélkül teljesiti a parancsait. Hárman voltak benne: Walverley, Tredwell és Waverley valamelyik barátja. A rendırség hibázott, amikor nem vizsgálta tovább, ki volt az a férfi, aki a szürke autóval egy idegen kisfiút kocsikáztatott. Ez ugyanis a harmadik személy. Felszedett egy kisfiút a faluban, olyat, aki hasonlít Waveley fiához, beültette a kocsiba és pont a megfelelı idıpontban behajtott a keleti kapun, és   tán elporzott a déli bejáraton át, miközben karját lengette és kiabált felénk. Senki sem látta az arcát és a kocsi rendszámát sem, természetesen a mellette ülı gyermek vonásait sem ismerte fel határozottan senki. Ezt követıen a férfi olyan látszatot keltett, mintha Londonba ment volna. Ez idı alatt Tredwell megszervezte, hogy egy rosszarcú, szerencsétlen alak leszállítsa a házba a csomagot és a leve-let. Gazdája majd alibit igazol neki, ha a csavargó a felragasztott bajusz ellenére késıbb esetleg felismerné. Ami Mr. Waverleyt illeti, ı megvárta, amíg odakinn kitör a fejetlenség és a felügyelı kirohan a szobából. Ekkor gyorsan elrejtette a gyermeket a titkos kamrába, aztán ı is kirohant a felügyelı után. Késıbb majd, amikor a felügyelı már elment és Miss Collins sincs már útban, nem lesz nehéz a gyereket biztonságos helyre vinni a saját kocsiján. 
 	– És a kutya? – kérdeztem. – És Miss Collins hazugsága? 
 	– Ez csak az én kis tréfám volt. Azt kérdeztem tıle, vannak-e a házban kiskutyák és ı  
 	azt válaszolta, hogy nincsenek. Persze, hogy vannak, mon ami,  csakhogy játékkutyusok! 
 	Tudja, barátom, Mr. Waverley el is helyezett belılük néhányat a titkos rejtekhelyen, hogy a kis Johnnie-t elszórakoztassa valamivel és a gyermek csendben maradjon. 
 	– Mr. Poirot – lépett a szobába Mr. Wawerley –, felfedezett valamit a számunkra? 
 	Van valamilyen elképzelése arról, hova vihették a fiút? 
 	Poirot egy papírlapot nyújtott át a férfinak. 
 	- 39 - 

 	– Tessék. 
 	– De hisz' ez egy üres papírdarab! 
 	– Arra várok, hogy ráírja a címet. 
 	– De hát hogy képzeli! – Mr. Waverle arca bíborszínő lett. 
 	– Mindent tudok, monsieur. Huszonnég órát kap, hogy visszahozza a fiút. A képessége alkalmassá teszik önt arra, hogy a gyerek visszatérésére hihetı történetet agyaljon ki. Ha nem ezt teszi, Mrs. Waverley értesülni fog arról, hogyan is történtek a dolgok valójában. 
 	Mr. Waverley leroskadt egy székre és a kezébe temette az arcát. 
 	– A régi dajkámnál van, tízmérföldnyire innen. Jól gondját viselik és boldog. 
 	– Nem kétlem, hogy így van. Ha ne hinném, hogy valójában, a szívében jó apa sosem adnék még egy lehetıséget. 
 	– A botrány... 
 	– Pontosan. Ön régi és megbecsült nevet visel. Ne veszélyeztesse még egyszer a jó híré! 
 	Jó éjt, Mr. Waverley! Apropo, fogadjon el tılem egy jó tanácsot. Mindig gondosan seperjen a sarkokban is! 
 	
 	- 40 - 

 DUPLACSAVAR 

 	– Legfıképpen pedig semmi nyilvánosság! – ismételte Mr. Marcus Hardman talán éppen tizennegyedszer. 
 	A nyilvánosság  szó vörös fonalként vonult végig a beszélgetés során. Mr. Hardman alacsony emberke volt, meglehetısen jó húsban, gondosan manikőrözött kézzel, és zomorkás fejhangon beszélt. A maga módján közismert személyiségnek számított, mestere volt a társasági érintkezésnek, módos ember hírében állt jóllehet nem határtalanul, és két kézzel szórta a pénzt, ha társasági összejövetelrıl volt szó. Lelkes mőgyőjtınek számított. Megvolt hozzá az érzéke. Régi csipkék, ódon legyezık, antik ékszerek – Marcus Hardmanhoz nem értek fel a nem kellıképpen kifinomult vagy modern dolgok. 
 	Poirot és jómagam – eleget téve sürgıs meghívasának – kétségek közt vergıdve találtuk 
 	a pöttöm emberkét. Az adott körülményeket figyelembe véve irtózott a rendırségnek még a gondolatától is. Másfelıl amennyiben nem fordul a rendırséghez, hallgatólagosan belenyugszik győjteménye néhány ékkıvének elvesztésébe. Poirot személyében mintegy az áthidaló megoldást vélte felfedezni. 
 	– A rubinjaim, Monsieur Poirot, és a smaragd nyakék, amely állítólag Medici Katalin tulajdona volt. Ó, a smaragd nyakék! 
 	– Volna szíves felidézni az eltőnésük körülményeit? – javasolta Poirot diplomatikusan. 
 	– Megkísérlem. Tegnap délután egy szerény teadélutánt rendeztem. Meglehetısen kötetlen jellegőt, úgy féltucat meghívott vendéggel. Adtam már egy-két estélyt a szezon folyamán, és bár talán nem ildomos, hogy ez mondom, de egészen jól sikerültek. Egy kis jó zene – Nacora, a zongorista, továbbá Katherine Bird, az ausztráliai kontra – alt közremőködésével –, mindez a nagyteremben. Nos, kora délután megmutattam vendégeimnek a középkori ékszergyőjteményemet. Egy kis páneélkamrában tartom ıket. Belül tárlónak képeztem ki színes bársonyból készült háttérrel, hogy kiemelje a köveket. Ezt követıen a legyezıket tekintettük meg a falivitrinben. Ezután valamennyien átvonultunk a nagyterembe zenét hallgatni. Már az utolsó vendégem is távozott, amikor rá kellett döbbennem: a páncélkamrát kirabolták! Nyilván nem zártam be elég gondosan, és valaki megragadta az alkalmat, hogy megfosszon tartalmától. A rubinok, Monsieu? 
 	Poirot, a smaragd nyakék – egy emberöltı kellett az összegyőjtésükhöz! Mit nem adnék, ha megtalálhatnám ıket! De nyilvánosságot nem akarok! Ön ugyebár tökéletesen megérti ezt, Monsíeur Poirot? Saját vendégeim, testilelki jóbarátaim! Rettenetes skandalum lenne! 
 	– Ki lépett ki utolsónak ebbıl a szobából, amikor visszatértek a nagyterembe? 
 	– Mr. Johnston. Netán ismeri? A dél-afrikai milliomos. Nemrégiben vette bérbe az Abbothburg-házat a Park Lane-en. Ahogy vissza tudok rá emlékezni, visszamaradt néhány percre. De biztos vagyok benne – mit biztos, a fejemet teszem rá, hogy ı nem lehet bőnös! 
 	– A délután folyamán visszament-e valamelyik vendége ebbe a szobába bármilyen ürüggyel is? 
 	– Már vártam ezt a kérdést, Monsieur Poirot. Hárman is visszamentek. Vera Rossakoff grófnı, Mr. Bemard Parker, végül Lady Runcorn. 
 	– Hallhatnánk valamit róluk? 
 	– Rossakoff grófnı igen elbővölı orosz hölgy, a régi uralkodó osztály tagja. Mostanában érkezett hazánkba. Már búcsút vett tılem, én pedig éppen ezért némiképp meglepıdtem, amikor ott találtam a kamrában, amint földbe gyökerezett lábbal bámulja a legyezıs vitrinemet. Tudja, Monsieur Poirot, minél többet gondolok rá, annál gyanúsabb elıttem a dolog. Nem így találja? 
 	– Rendkívül gyanús; de most nézzük a többieket! 
 	– Tehát Parker. İ csupán azért a minia-túrakollekcióért jött ide, amelyet Lady Runcornnak kívántam megmutatni. 
 	- 41 - 

 	– És mi a helyzet magával Lady Runcorn-nal? 
 	– Tudja, merem állítani, hogy Lady Run-corn figyelemreméltóan szilárd jellemő 
 	középkorú hölgy, aki idejének jó részét különféle jótékonysági bizottságoknak szenteli. Csak a retiküljéért lépett vissza, amit letett valahová. 
 	– Bien, monsieur.  Tehát négy lehetséges gyanúsítottunk van. Az orosz grófnı, az angol grandé dame,  a dél-afrikai milliomos és Mr. Bemard Parker. Mellesleg – ki ez a Mr. Parker? 
 	Ügy tőnt, a kérdés módfelett zavarba hozta Mr. Hardmant. 
 	– Hogy is mondjam... egy fiatalember. Nos, voltaképpen egy olyan fiatalember, akit ismerek. 
 	– Ennyit már én is kikövetkeztettem – válaszolta Poirot szigorúan. És mivel foglalkozik ez a bizonyos Mr. Parker? 
 	– Ifjú arszlán – nem az a kimondott politikus alkat, ha szabad így kifejeznem magam. 
 	– Elárulná, hogyan barátkoztak össze? 
 	– Hát... öö..., egyszer vagy kétszer apróbb megbízást adtam neki. 
 	– Kérem, folytassa, monsieur! – szólt Poirot. 
 	Hardman szánalmas pillantást vetett rá. Nyilvánvaló volt, hogy a legutolsó, amit szeretett volna, az volt, hogy folytassa a mondókáját. De mivel Poirot merev hallgatásba burkolózott, megadta magát. 
 	-Tudja, Monsieur Poirot, köztudomású, hogy érdeklıdöm az antik ékszerek iránt. Hébe-hóba megesik, hogy túl kell adni valamilyen családi örökségen, amelyet, ne feledje, sohasem lehetne a szabadpiacon vagy közvetítı révén értékesíteni. Azonban egészen más a leányzó fekvése, ha megbízásomból értékesítik magánúton. Parker szokta megszervezni a tranzakciók részleteit, kapcsolatban áll mindkét féllel, így elkerülhetı a legcsekélyebb zavaró momentum is. Ha bármi felmerül, azonnal a tudomásomra hozza. Rossakoff grófnı például magával hozott bizonyos családi ékszereket Oroszországból. Nagyon szeretné eladni ıket. Úgy volt, hogy ezt az üzletet Bernard Parker bonyolítja majd le. 
 	– Értem – bólintott Poirot elgondolkozva. – Ön pedig vakon megbízik benne? 
 	– Nem adott rá okot, hogy másként viseltessek iránta. 
 	– Mr. Hardman négyük közül ön kire gyanakszik? 
 	– Ö, Monsieur Poirot, minı kérdés! İk a barátaim, mint mondtam. Egyikıjükre sem gyanakszom – vagy mindnyájukra, ahogy tetszik. 
 	– Nem értek egyet önnel. A négy közül valamelyikre igenis gyanakszik. Nem Rossakoff grófnıre. Mr. Parkerre sem. Nem is Mr. Johnstonra? 
 	– Ön végképp sarokba szorít, Monsieur Poirot, de igazán. Nincs semmi amitıl jobban irtóznék, mint a botrány! Lady Runcorn az egyik legpatinásabb angol család tagja; azonban meg kell állapítanom, méghozzá a legnagyobb fájdalmamra, hogy nagynénje, Lady Caroline igen sajnálatos betegségben szenvedett. Barátai természetesen valamennyien átérezték a helyzetet, a szobalány pedig a lehetı legrövidebb idın belül visszajuttatta a teáskanalakat vagy a többi ilyen-olyan holmit a tulajdonosnak. Kezdi már átérezni a helyzetemet? 
 	– Ezek szerint Lady Runcornnak van egy nagynénje, aki ráadásul kleptomániás. 
 	Szerfelett érdekes! Megengedi, hogy megvizsgáljam a trezort? 
 	Miután Mr. Hardman beleegyezett, Poirot kitámasztotta a páncélszekrény ajtaját, és megvizsgálta a belsejét. A bársonnyal burkolt polcok üresen ásítottak felénk. 
 	– Az ajtó még most sem záródik tökéletesen – mondta Poirot, miközben ki-be csukoatta. 
 	– Vajon miért? No, lám, hát ez meg mi? Egy kesztyő, ami beakadt az ajtórésbe. 
 	Férfikesztyő. 
 	Átnyújtotta Mr. Hardmannak. 
 	– Ez nem az én kesztyőim közül való – jelentette ki emez. 
 	– Ohó, és még valami! – Poirot villámgyorsan lehajolt, és felemelt valamit a páncélkamra padlójáról. Lapos, fekete selyem cigarettatárca volt. 
 	- 42 - 

 	– A cigarettatárcám! – kiáltott fel Mr. Hardman. 
 	– Az öné? Kötve hiszem, monsieur. Ezek nem az ön nevének a kezdıbetői. 
 	Rábökött a platinába vésett kétbetős monogramra. 
 	Hardman kezébe vette a tárcát. 
 	– Igaza van – állapította meg. – Szakasztott mása az enyémnek, csak éppen a kezdıbetők különböznek. A „B" és a „P". Szent egek – Parker! 
 	– Úgy látszik – hagyta helyben Poirot. 
 	– Kissé óvatlan a fiatalember – különösen, ha a kesztyő is az övé. Akkor már két bizonyí ték is rávallana, nemde? 
 	– Bernard Parker! -motyogta Hardman. 
 	– Mázsás kı esett le a szívemrıl. Akkor hát, Monsieur Poirot, önre vár a feladat, hogy megtalálja az ékszereket. Bízvást fordulhat a rendörséghez, ha úgy látja – azaz, ha meggyızıdött róla, hogy ı a bőnös. 
 	
 	– Látja, barátom – szólt Poirot, miután kiléptünk a házból –, ez az ember, ez a mi Mr. 
 	Hardmanunk, másként ítél a hangzatos címet viselık esetében, és megintcsak más mércét használ az egyszerő emberek esetében. Engem nem ütöttek még nemessé, tehát a köznép oldalán állok. Rokonszenvet érzek ez iránt a fiatalember iránt. Az egész ügy mintha kissé sántítana, nem úgy találja? Ott van egyfelıl Hardman, aki Lady Runcornt gyanúsítja; másfelıl ott vagyok én, aki a grófnıt és Johnstont gyanúsítom; ezalatt pedig végig a megfoghatatlan Mr. Parker volt a mi emberünk. 
 	– Miért gyanakodott a másik kettıre? 
 	– Parbleu!  Pofonegyszerő orosz menekültnek vagy dél-afrikai milliomosnak lenni! Egy nı bármikor kinevezheti magát orosz grófnınek; akárki vásárolhat házat a Park Lane-en és hívhatja magát dél-afrikai milliomosnak. Ugyan ki mondana nekik ellent? De úgy látom, megérkeztünk a Bury Street-re. Itt lakik a mi hanyag barátunk. Addig üssük a vasat, ahogy önöknél szokás mondani, amíg a tőzben van! 
 	Mr. Bemard Parkert otthon találtuk. Párnák közt heverészett valami egészen meghökkentı bíbor- és narancsszínő házikabátban. Ember még nem ébresztett bennem ilyen ellenszenvet, mint ez a sápadt, nıies arcú, affektáló és selypegı fickó! 
 	– Jó reggelt, monsieur! – szólalt meg élénken Poirot. – Mr. Hardmantól jövök. A minapi összejövetelen valaki ellopta az ékszereit. Engedje meg, hogy feltegyek egy kérdést: ez az ön kesztyője? 
 	Mr. Parker arcán még legádázabb ellensége sem lett volna képes felfedezni az isteni szikra felvillanásának akárcsak a leghalványabb jelét is. Bámult, mint borjú az újkapura; az ember hallani vélte agykerekeinek csikorgását. 
 	– Hol találta? – kérdezte végül. 
 	– Ez az ön kesztyője, monsieur? 
 	Úgy tőnt, Mr. Parker végre elhatározásra jutott: 
 	– Nem, nem az enyém – jelentette ki. 
 	– És ez a cigarettatárca? Ez az öné? 
 	– Aligha. Én ezüst cigarettatárcát hordok magamnál. 
 	– Rendben van, monsieur. Átadom az ügyet a rendörségnek. 
 	– Ó, én igazán nem tenném ezt az ön helyében – kiáltott fel Mr. Parker némi aggoda lommal a hangjában. – Brutális egy népség, mármint a rendırök. Várjon egy percet! Át megyek a jó öreg Hardmanhoz. Figyeljen csak – az ég szerelmére, álljon már meg! 
 	Azonban Poirot-t ember többé vissza nem tarthatta. 
 	– Alaposan feladtuk neki a leckét, ugye, mon ami? –  kuncogott. – Holnap majd meg látjuk, mi történik. 
 	Am a sors könyvében az volt megírva, hogy még aznap délután ismét belebotoljunk a 
 	- 43 - 

 	Hardman-ügybe. Egyszer csak minden elızetes figyelmeztetés nélkül kivágódott az ajtó, és egy emberi alakot öltött forgószél sepert be rajta és zavarta meg nyugalmunkat, cobolyprémbe burkolózva (olyan hideg volt, amilyen hővös csak lehet egy angol júniusi napon). Fején nyírott kócsagtollakkal agyoncicomázott kalap ékeskedett. Vera Rossakoff grófnı némileg egzaltált egyéniség benyomását keltette. 
 	– Ön ugyebár Monsieur Poirot? Miben sántikál éppen? Ezt a szegény fiút vádolja! 
 	Gyalázat! Botrány! Én ismerem ıt. Ma született bárány, a légynek sem tudna ártani, – nem hogy lopni! Nem tudtam olyat kérni tıle, amit meg ne tett volna. Csak nem képzelik, hogy majd ölbe tett kézzel nézem, ahogy halálra gyötrik és vágóhídra viszik? 
 	– Megmondaná nekem, madame, hogy az övé-e ez a cigarettatárca? – Poirot elıkapta a fekete moaré cigarettatárcát. 
 	A grófnı szóáradatában lélegzetvételnyi szünet állt be, amíg a tárcát vizsgálgatta. 
 	– Igen, az övé. Jól ismerem. Mi van vele? A páncélkamrában találta? Megfordultunk ott igytıl egyig; úgy emlékszem, mintha leejtette volna. Ó, maguk rendırök, maguk rosszabbak , még a Vörös Gárdánál is . . . 
 	– Eza kesztyő is az övé? 
 	– Honnan tudhatnám? Egyik kesztyő olyan, mint a másik. Ne álljon az utamba – 
 	szabadon kell ıt engednie! Tisztázni kell a személyét a gyanú alól. És ön lesz az, aki ezt megteszi. Elküldöm az ékszereimet, és bıkezően meg is fizetem. 
 	– Madame... 
 	– Akkor hát megegyeztünk ugyebár? Nem, nem, ne is próbáljon meg vitába szállni velem! Szegény fiú! Felkeresett engem, könnyekkel a szemében. „Majd én megmentelek", mondtam. „Felkeresem ezt az embert – ezt a kannibált, ezt a szörnyeteget! Te csak mindent hagyjál Verára!" Most, hogy a dolog elrendezıdött, mehetek. 
 	A formaságoknak ugyanolyan teljes mellızésével viharzott ki a szobából, ami már érkezését is jellemezte, maga után hagyva mellbevágó, egzotikus illatú parfümjének felhıjét. 
 	– Micsoda nı! – hüledeztem. – És micsoda prémek! 
 	– Ó, igen, ık  igen agyafúrtak. Hordana-e valaha is egy álgrófnı valódi szırmét? Csak tréfáltam, Hastings... Nem, úgy gondoltam, a grófnı hamisítatlan orosz darab. Lám, lám, tehát Bemard úrfi az ı gyenge vállain zokogta el sirámait. 
 	– A cigarettatárca az övé. Nem lepne meg, ha a kesztyő is az lenne... 
 	Poirot mosollyal az arcán elıvarázsolt egy másik kesztyőt, és az elızı mellé helyezte. A vak is láthatta: egy és ugyanaz a pár. 
 	– Hol szerezte a másikat, Poirot? 
 	– Egy pálca társaságában hevert a Bury Street halljában. Ez a Monsieur Parker valóban igen gondatlan fiatalember! Ez mind nagyon szép, mon ami –  de nekünk alaposnak kell lennünk. Merı formaságból tehát ellátogatok a Park Lane-re. 
 	Mondanom sem kell talán, hogy csatlakoztam barátomhoz. Johnstont nem találtuk odahaza, csak a magántitkárát. Kiderült, hogy Johnston nemrégiben érkezett Dél-Amerikából. 
 	Azelıtt sohasem járt angolföldön. 
 	– Érdeklıdik a különleges kövek iránt, ha jól sejtem? – kockáztatta meg Poirot. 
 	– Inkább aranybányában utazik – nevetett a titkár. 
 	Poirot gondolataiba merülve ballagott haza. Késı este elképedve láttam, hogy nyakig bele van temetkezve egy orosz nyelvtankönyvbe. 
 	– Te jó ég, Poirot! – kiáltottam fel. – Azért tanul oroszul, hogy a saját anyanyelvén társalogjon az orosz grófnıvel? 
 	– Ami azt illeti, ı nemigen hajlandó meghallgatni az én angolságomat, barátom! 
 	– De igazán, Poirot, az elıkelı oroszok ugye kitőnıen beszélik a franciát? 
 	– Hastings, ön az információk kifogyhatatlan kincsestára! Ügy döntöttem, felhagyok a cirill ábécé silabizálásával. 
 	- 44 - 

 	Teátrális mozdulattal csapta le a könyvet. Nem voltam maradéktalanul nyugodt. A szemében ugyanis megláttam felvillanni a jól ismert szikrát. Ez csalhatatlan jele volt annak, hogy Poirot meg van elégedve magával. 
 	– Lehetséges talán – bölcselkedtem –,hogy kétségei vannak a hölgy orosz mivolta felıl? Netán ellenırizni akarja? 
 	– Ugyan, szó sincs róla, a hölgy ennél oroszabb már nem is lehetne! 
 	– Hát, akkor... 
 	– Ha valóban el akar igazodni ebben az ügyben, Hastings, ajánlom szíves figyelmébe Az orosz nyelv alapjai  címő mővet, mint felbecsülhetetlen segítséget. 
 	Elnevette magát, és még harapófogóval sem lehetett volna többet kihúzni belıle. 
 	Felemeltem a könyvet a földrıl, és a kíváncsiságtól égve elkezdtem forgatni, de valahogy se füle, se farka nem volt Poirot megjegyzéseinek. 
 	A rá következı reggel nem szolgált semmilyen meglepetéssel, ám barátomat ez a tény jottányit sem zavarta. A reggelinél beszámolt szándékáról, miszerint aznap korán fel kívánja keresni Mr. Hardmant. Otthon értük az agg dandyt, aki úgy tőnt, némileg lecsillapodott az elmúlt éjszaka folyamán. 
 	– Nos, Monsieur Poirot, van valami újság a számomra? – vetette magát mohón barátomra. 
 	Poirot átnyújtott neki egy papírszeletkét: 
 	– Ez a személy vitte el az ékszereket, monsieur. Átadjam az ügyet a rendırségnek? 
 	Vagy inkább hozzam vissza az ékszereket anélkül, hogy a rendırséget belekevernénk a dologba? 
 	Mr. Hardman üveges szemmel meredt a papírdarabra. Levegı után kapkodott: 
 	– Nem találok szavakat. Határozottan arra kérem, hogy próbáljuk meg elkerülni a botrányt. Carte blanche-t  adok önnek, Monsieur Poirot. Bizonyos vagyok benne, hogy kellı körültekintéssel jár el. 
 	Következı ténykedésünk az volt, hogy fogtunk egy taxit, amely Poirot utasítására a Carltonba röpített bennünket. Megérkezvén, Poirot Rossakoff grófnı után érdeklıdött. Nem telt bele egy fertályóra sem, és a lady lakosztályában voltunk. Felénk nyújtott kézzel sietett elénk, hétköznapinak igazán nem mondható háíóköntösben pompázva. 
 	– Monsieur Poirot! – búgta. – Sikerrel járt? Tisztázta azt a szegény gyermeket? 
 	– Madame la Comtesse, az ön barátja, Mr. Parker tökéletesen mentesült minden gyanúnk alól. 
 	– Ah, ön egyszerően zseniális emberke! Kiváló! És gyors, mint a gondolat! 
 	– Viszont szavamat adtam Mr. Hardman-nak, hogy az ékszereket még ma visszakapja. 
 	– És? 
 	– Éppen ezért, madame, végtelenül lekötelezne, ha késedelem nélkül átadná ıket nekem. 
 	Sajnálom, de kénytelen vagyok sürgetni, mert a taxi az utcán vár. Ellenkezı esetben nem marad más hátra, mint hogy elmenjek a Scotland Yardra – tudja, madame, mi belgák igen takarékosak vagyunk. 
 	A grófnı rágyújtott egy cigarettára. Pár szívdobbanásnyi ideig néma csendben ült tovább, füstkarikákat eregetve, s közben Poirot-ra függesztette a tekintetét. Egyszercsak kacagásban tört ki és felállt. Odalépett az íróasztalhoz, kihúzta az egyik fiókot, és kivett belıle egy fekete selyemretikült. Könnyedén odavetette Poirot-nak. Mikor megszólalt, hangja a legcsekélyebb izgalmat sem árulta el. 
 	– Mi, oroszok viszont imádunk tékozolni! – mondta. – Sajnálatos módon ehhez pénzre van szüksége az embernek. Szükségtelen bele néznie. Mind benne van. 
 	Poirot felemelkedett a székrıl. 
 	– Engedje meg, madame, hogy gratuláljak: ön briliáns elmével rendelkezik. Készséges közremőködését külön köszönöm! 
 	- 45 - 

 	– Á, mi mást tehettem volna, ha egyszer a taxi várja önt a ház elıtt? 
 	– Lekötelez, madame. Bátorkodom megkérdezni, még sokáig idızik Londonban? 
 	– Tartok tıle, hogy nem – hála önnek. 
 	– Fogadja legünnepélyesebb bocsánatkérésemet! 
 	– Nem tartom kizártnak, hogy útjaink egyszer még keresztezik egymást. 
 	– Merem remélni! 
 	– Én pedig – annál kevésbé! – kacagott fel a grófnı. – Ez részemrıl a legnagyobb tisztelet jele; kevés ember él a nap alatt, akitıl én tartok. Ég önnel, Monsieur Poirot! 
 	– Viszontlátásra, Madame la Comtesse! – Ó, ezer bocsánat, valamit elfelejtettem! 
 	Engedje meg, hogy visszaszolgáltassam a cigarettatárcáját. 
 	Azzal Poirot meghajolt, és átnyújtotta a kis fekete moarétárcát, amelyet a trezorban találtunk. A grófnı szemrebbenés nélkül vette át, pusztán a szemöldökét húzta fel kissé és ezt suttogta maga elé: 
 	– Most már értem. 
 	
 	– Micsoda nı! – kiáltotta lelkesen Poirot, miközben lefelé baktattunk a lépcsın. – Mon Dien, quelle jemme!  Semmi vita, semmi védekezés, semmi blöff! Egyetlen szempillantás alatt tökéletesen felmérte a helyzetet. Én mondom önnek, Hastings, egy ilyen nı, aki így képes tudomásul venni a vereséget az arcán átsuhanó mosollyal –, még sokra viszi! Veszélyes, az idegei pedig kötélbıl vannak, egyszerően... – itt botlott egyet. 
 	– Amennyiben képes megfékezni az elragadtatását és a lába elé is néz olykor-olykor, akár osztom is a véleményét – ajánlottam. – Mikor támadt fel önben elsıször a gyanú a grófnıvel szemben? 
 	– Mon arai,  ez a kesztyő és  a cigarettatárca esete volt – mondhatni a duplacsavaré –, ami nagyon aggasztott engem. Bemard Parker elpottyanthatta vagy egyiket, vagy másikat – de aligha mindkettıt. Ah, ki van zárva, ez már túlzott óvatosság lett volna részérıl. 
 	Hasonlóképpen, ha valaki más tette volna oda ıket azért, hogy Parkért gyanúba keverje, bıven elegendı lett volna az egyik – a cigarettatárca vagy  a kesztyő –, ám újfent nem mindkettı. Kénytelen voltam tehát feltételezni, hogy a két tárgy valamelyike nem  Parker tulajdona volt. Eleinte úgy képzeltem a dolgot, hogy a tárca az övé, a kesztyő pedig másvalakié. De amikor rájöttem, hogy a kesztyő a fiatalemberé, rájöttem arra is, hogy pont fordítva áll a helyzet. Akkor viszont kié volt a cigarettatárca? Egyértelmő, hogy Lady Runcorné nem lehet. Nem stimmeltek a kezdıbetők. Mr. Johnstoné talán? Csak abban az esetben, ha álnevet használ. Kihallgattam a titkárát, és világossá vált számomra, hogy körülötte minden rendben van. Semmi homályos folt, ami a múltját illeti. Akkor hát a grófnı. 
 	Ügy hírlik, hozott magával ékszereket Oroszországból, nem volt más dolga, mint kiemelni a drágaköveket eredeti foglalatukból, és azután már ember legyen a talpán, aki ebben az életben felismeri ıket. Mi sem volt könnyebb számára, mint felkapni Parker kesztyőjét aznap a hallban, és elegánsan elejteni a páncélkamrában? Azonban, bien sür,  távol állt tıle, hogy saját cigarettatárcáját is elhagyja. 
 	– De ha egyszer a tárca az övé volt, miért állt rajta „B. P."  monogram? A grófnı nevének kezdıbetői: „V. R."  
 	Poirot kedvesen rám mosolygott. 
 	– Fején találta a szöget, mon ami,  azonban az orosz ábécé szerint, ahol a B  a V-t,  a P 
 	pedig az R-et  jelöli. 
 	– Ugye nem várta el tılem, hogy...erre rájöjjek? Nem tudok oroszul. 
 	– Én sem, Hastings. Ezért vettem meg azt a könyvecskét – és ajánlottam az ön figyelmébe. Sóhajtott egyet: 
 	– Figyelemreméltó asszony. Van egy olyan érzésem, barátom – méghozzá felettébb határozott érzésem –, hogy még viszontlátom egyszer. Csak az a kérdés, hogy hol! 
 	- 46 - 

 	A TREFF KIRÁLY 
 	
 	– Az igazság – jegyeztem meg, félretéve a Daily  Newsmongert – felülmúl minden képzeletet! 
 	Ez a  megállapítás talán nem volt egészen eredeti. Úgy tőnt, fel is bosszantotta barátomat. 
 	Tojásdad fejét féloldalra billentve a kis ember gondosan lepöccintett egy képzeletbeli porszemet élére vasalt nadrágjáról, majd kijelentette. 
 	– Micsoda mélység! Mily mélyen szántó gondolatai vannak ma az én Hastings barátom nak! 
 	Anélkül, hogy a legcsekélyebb mértékben is hagytam volna zavartatni magamat ettıl a meglehetısen tiszteletlen élcelıdéstıl, összehajtogattam az újságomat, és félretoltam. 
 	– Olvasta már a mai reggeli újságot? 
 	– Olvastam. Utána pedig szimmetrikusan összehajtogattam újra. Én bezzeg nem a padlón lartom a lapokat, ahogy azt ön szokta, akibıl sajnálatos módon hiányzik a rend és a módszeresség. 
 	(Poirot ezúttal legelınytelenebb arcát mutatta. A Rend és a Módszeresség az ı istenei! Sıt odáig megy, hogy valamennyi sikerét ezeknek tudja be.) 
 	– Akkor látta a beszámolót Henry Reedburn, az impresszárió meggyilkolásáról? Ez késztetett az elıbbi megjegyzésre. Az igazság nemcsak felülmúl minden képzeletet – de sokkal drámaibb is. Gondoljunk csak Oglanderék-re, erre az egyszerő középosztálybeli angol családra! Apa- anya, fiú és lány: ezer és ezer ilyen család él szerte az országban. A férfiak naponta bejárnak a városba; a nık a háztartást vezetik. Életük tökéletesen nyugodt, és felettébb egyhangú. Tegnap este éppen takaros külvárosi házuk társalgójában üldögéltek Daisy-meadben, Streathamben, és bridzseztek. Egyszer csak kopogtatás nélkül kivágódik a franciaablak, és egy nı támolyog be rajta. Szürke szaténköpenyén karmazsinszínő folt. Ajkát egyetlen szó hagyja el csupán: „Gyilkosság!", aztán eszméletlenül rogyott össze. Nem lehetetlen, hogy fényképei alapján felismerik benne Valerie Saintclairt, a híres táncosnıt, aki nemrég egy csapásra meghódította Londont. 
 	– Ezt ön dramatizálta vagy a Daily Newsmonger? – tudakolta Poirot. 
 	– A Daily Newsmonger  sietett leközölni az esetet, és a puszta tényekre szorítkozott. De a történet drámai lehetıségei bevallom, nem hagytak hidegen. 
 	Poirot elgondolkozva bólintott: 
 	– Az emberi természet együtt jár a drámával. Az azonban – nem mindig ott rejlik, ahol vélné az ember. Ezt ne feledje! Ugyanakkor ez az eset az én képzeletemet is megrándul, mivel valószínőleg jómagam is érdekelve leszek benne. 
 	– Csakugyan? 
 	– De úgy ám! Ma reggel felhívott telefonon egy úriember és megbeszélt velem egy találkozót Morániai Pál herceg számára. 
 	– De mi köze van ennek az elıbbiekhez? 
 	– Ön nem olvassa az önök elragadó angol bulvár várlapocskáit. Tudja: amelyek azokat a szórakoztató történeteket szokták tálalni – „Ezt csiripelik a verebek..." vagy „Azt hallottuk..." 
 	– ; idenézzen! 
 	Követtem rövid, tömzsi ujját végig a bekezdésen: „ ...ha a külföldi herceg és a népszerőségnek örvendı táncosnı valóban  vonzódnak egymáshoz. És persze ha a hölgynek tetszik az új gyémántgyőrője." 
 	– Most pedig kíséreljük meg összefoglalni, az ön igencsak drámai kirohanását! – mondta Poirot – Mademoiselle Saintclair éppen most rogyott le a nappali szınyegére Daisymeadben, ha emlékszik még. 
 	Vállat vontam: 
 	– A Mademoiselle elrebegett szavának hallatán a két Oglander felpattant ültébıl: az 
 	- 47 - 

 	egyik, akit szemmel láthatólag rendkívül erıs sokkhatás ért, orvosért robogott, a másik pedig a rendırségre ment – ahonnan, miután elıadta mondókáját, átkísérte a rendırt Mon Désirbe, Mr. Reedburn pazar villájába, amely Daisymeadtól nem is volt messze. A nagy embert – aki mellesleg némiképp kétes hírnek örvend – ott találják a könyvtárszoba padlóján, feje összetörve, akár a tojáshéj. 
 	– Némileg tömöríthetné az elbeszélését – mondta Poirot barátságosan. – Könyörgök, bocsásson meg... Á, itt van a M. le Prince! Elıkelı vendégünket Feodor gróf néven jelen tették be. Furcsa külsejő fiatalember volt: magas, mohó, csapott áll, a híres Morániai száj és ırült tőzben lobogó szemek. 
 	– M. Poirot? 
 	Barátom meghajolt. 
 	– Monsieur, rettenetes pácban vagyok! A helyzet súlyosabb, mint ahogy azt ecsetelni tudnám. 
 	Poirot legyintett: 
 	– Megértem az aggodalmát. Mademoiselle Saintclair önnek közeli barátja, ha jól sejtem? 
 	A herceg nem köntörfalazott: – Szeretném feleségül venni. Poirot kiegyenesedett ültében, szeme tágra nyílt. 
 	A herceg folytatta: 
 	– Nem az enyém lesz az elsı rangon aluli házasság a családban. Alexander, fivérem is szembeszegült az uralkodóval. Nem élünk a középkorban, leszámoltunk a társadalmi elıítéletekkel. Mellesleg, hogy egészen pontos legyek ,  Mademoiselle Saintclair teljesen azonos rangban van velem. Hallották esetleg a történetét? 
 	– Számos romantikus mendemonda kering a születéséröl – nem ritkaság híres táncosok esetében. Úgy hallottam, egy ír takarítónı lánya, de azt is rebesgetik, hogy az anyja orosz nagyhercegnı. 
 	– Persze az elsı történet képtelenség -mondta a fiatalember. – Viszont a második az.  Valerie, bár titoktartást fogadott, ennyit engedett sejtenem. Mellesleg ezt ezer és egy módon bizonyítja be tudat alatt nap mint nap. 
 	Hiszek az öröklıdésben, M. Poirot. 
 	– Én is hiszek benne – válaszolta Poirot elgondolkozva. Láttam már egyet s mást ezzel kapcsolatban – moi qui vous parle ... De térjünk a tárgyra, M. le Prince! Mit kíván tılem? 
 	Mitıl fél? Megengedi, hogy kimondjam, amit gondolok, ugye? Akad-e bármi olyasmi, ami Mademoiselle Saintclairt a bőntényhez kapcsolja? Úgy tudom, ismerte Reedburnt? 
 	– Igen, ismerte. Reedburn szerelmet vallott neki. 
 	– És ö? 
 	– Nem kívánt nyilatkozni. 
 	Poirot érdeklıdéssel pillantott rá: 
 	– Volt rá valami oka, hogy féljen tıle? 
 	A fiatalember habozott: 
 	– Volt egy kis incidens köztük. Ismeri Zárát, a tisztánlátót? 
 	– Nem. 
 	– Csodálatos asszony. Egyszer elbeszélgethetne vele. Valerie és én elmentünk hozzá a múlt héten. Kártyát vetett nekünk. Valerie-nek bajokról beszélt – a feje fölött gyülekezı felhıkrıl; aztán felfordította a legutolsó kártyát – a fedılapot, ahogy mondani szokás. A treff király volt az. Így szólt Valerie-hez: „Legyen óvatos! Egy férfit látok, aki a markában tartja önt. Ön fél tıle – nagy veszélyt jelent az ön számára. Tudja, kire gondolok?" Valerie-nek még az ajka is elfehéredett. Bólintott, majd így szólt: „Igen, hogyne, tudom". Nem sokkal ezután hazamentünk. Zára Valerie-hez intézett utolsó szavai a következık voltak: „Vigyázzon a treff királyra! Veszély fenyegeti!" Elkezdtem faggatni Valerie-t. Képtelen voltam megoldani a nyelvét; biztosított afelıl, hogy minden a lehetı legnagyobb rendben van. De most, a múlt 
 	- 48 - 

 	éjszakai események tükrében biztosabb vagyok benne, mint valaha, hogy Valerie a treff királyban Reedburnt látta, és hogy ı volt az a férfi, akitıl rettegett. 
 	A herceg váratlanul elhallgatott. 
 	– Most talán megérti, milyen nyugtalanság   kerített hatalmába, amikor a reggeli újság kezembe került. Azt feltételezni Valerie-rıl, hogy nem épelméjő – micsoda badarság! 
 	Poirot feltápászkodott, és vállon veregette a fiatalembert: 
 	– Ne csüggedjen, kérem! Bízza rám az ügyet! 
 	– Elmegy Streathambe? Úgy tudom, a hölgy még ott tartózkodik Daisymeadben, mert a sokk kimerítette. 
 	– Tüstént indulok. 
 	– Megtettem a szükséges intézkedéseket, a követség révén. Szabad bejárást biztosítottak önnek bárhová. 
 	– Akkor hát szerencse fel; Hastings, csatlakozik hozzám? Au revoir, M. le Prince! 
 	
 	Mon Desirt lélegzetelállítóan fényőzı villának képzeljük magunk elé, minden lehetséges, kényelemmel és a technika vívmányaival felszerelve. Az útról rövid kocsifeljáróról lehetett megközelíteni, a ház mögött pedig viruló kérlek gyönyörködtették a szemet. 
 	Paul herceg nevét meghallván az ajtónyitó komornyik késedelem nélkül elvezetett bennünket a tragédia színhelyére. A könyvtár lenyőgözött minket: végighúzódott az épület egészén, a hátsó fronttól egészen a homlokzatig, mindkét végén egy-egy ablakkal, amelyek közül az egyik az épület elıtti kocsifeljáróra, a másik a kertre nyílott. Ez utóbbi valamelyik eldugott zugában bukkantak rá a holttestre! Nem sokkal érkezésünk elıtt mozdították el onnan, mivel a rendırség végzett a helyszíni szemlével. 
 	– Bosszantó! – vetettem oda Poirot-nak. – Ki tudja, nem semmisítettek-e meg valamilyen nyomot? 
 	Pöttöm barátom elmosolyodott: 
 	– Ej, ej, hányszor mondjam még önnek, hogy a nyomok belülrıl jönnek! Nincs a világon olyan rejtély, amelynek a megoldása nem az apró, szürke agysejtekben rejlene! 
 	– A tetem eltávolítását leszámítva ugyebár semmihez sem nyúltak a szobában? – fordúlt Poirot a komornyikhoz. 
 	– Nem, sir. Semmihez sem nyúltunk hozzá, mióta a rendırség megérkezett tegnap este. 
 	– Akkor nézzük most ezt a függönyt! Úgy látom, teljesen eltakarja az ablakmélyedést. 
 	Ugyanúgy a másik ablaknál is. Tegnap este össze volt húzva? 
 	– Valóban, sir, minden este be szoktam húzni a függönyöket. 
 	– Ez esetben bizonyára Reedburn saját maga húzta össze. 
 	– Feltehetıleg, sir. 
 	– Van tudomása arról, hogy a gazdája esetleg látogatót várt tegnap este? 
 	– Nem szólt róla, sir. De utasítást adott, hogy vacsora után senki se zavarja. Tudja, sir, a ház oldalsó frontján van egy ajtó, ami a könyvtárból kivezet a teraszra. Azon keresztül bárkit módja volt beengedni. 
 	– Elıfordult ez máskor is? 
 	A komornyik diszkréten köhintett: 
 	– Úgy vélem, igen, sir. 
 	Poirot odalépett a szóban forgó ajtóhoz. Nem volt bezárva. Kilépett a teraszra, amely a feljárót a ház jobb oldali frontjához kapcsolta; a baloldalon egy vörös téglafalnál ért véget. 
 	– A gyümölcsös, sir. Odébb egy oldalajtó vezet oda, ám azt hat órakor be szoktuk zárni. 
 	Poirot bólintott, majd visszatrappolt a könyvtárba sarkában a komornyikkal. 
 	– Nem ütötte meg semmi sem a fülét a tegnap esti események során? 
 	– Hát..., ami azt illeti, sir, hangokat hallottunk kiszőrıdni a könyvtárból, úgy valamivel kilenc elıtt. De mindez korántsem volt szokatlan, kivéve, hogy nıi hang volt. Persze mivel mi 
 	- 49 - 

 	valamennyien a személyzeti szobában tartózkodtunk, pontosan a túlsó oldalon, semmit sem hallottunk. És azután – lehetett olyan tizenegy óra – kiszállt a rendırség. 
 	– Hány hangot tudott megkülönböztetni? 
 	– Hogy megkülönböztetni, az talán túlzás lenne, sir. Kizárólag a hölgy hangját tudtam kivenni. 
 	– Ó! 
 	-Szíves elnézését kérem, sir, de dr. Ryan még a villában tartózkodik, amennyiben óhajtana találkozni vele. 
 	Kapva kaptunk az ajánlaton, majd pár perecel késıbb csatlakozott hozzánk a doktor. A kedélyes, csikófogait már elhullatott emberke, aki készségesen elláttta Poirot-t minden szőkséges információval. Reedburnt az ablaknál találták a földön, fejjel a márvány ablakpad felé. Két sebbıl is vérzett: az egyik a szeme között éktelenkedett, a másik – ez végzett vele – 
 	a fej hátsó részén. 
 	– Hanyatt feküdt? 
 	– Igen. Itt a jele. – Ezzel rámutatott a padlón terpeszkedı foltra. 
 	– A tarkón látható sérülést nem okozhatta esetleg az, hogy mondjuk beütötte magát a padlóba? 
 	-Kizárt dolog. Bármilyen fegyver okozta is, egy darabon behatolt magába a koponyába is. 
 	Poirot töprengve nézett maga elé. Volt mindkét ablakmélyedésben egy-egy márványpad, amelyek karfáját oroszlánfej alakúra mintázták. Poirot szeme felcsillant: 
 	– Tételezzük fel, hogy hanyatt vágódott, és beverte a fejét a kiugró oroszlánfıbe, majd lecsúszott a padlóra. Nem származhat ettıl az ön által leírt seb? 
 	– De igen, hogyne. Azonban az a szög, ahogyan a test feküdt, megcáfolja ezt a felté-
 	Iélezést. No és mellesleg a márványülésen sem találtak vérnyomokat. 
 	– Hacsak le nem mosták ıket? 
 	Az orvos vállat vont: 
 	– Kötve hinném. Senkinek sem állt volna érdekében egy balesetet gyilkosságnak álcáznia. 
 	– Egyet kell értenem önnel – törıdött bele Poirot a megmásíthatatlanba. – Gondolja, hogy nı is okozhatta ezeket a sebeket? 
 	– Ó, ha rám hallgat, ezt nyugodtan számításon kívül hagyhatja. Ha jól sejtem, Mademoiselle Saintclairre céloz ugyebár? 
 	– Nem szokásom meghatározott személyre gondolni mindaddig, amíg biztos nem vagyok a dolgomban – mondta halkan Poirot. 
 	Ismét a nyitott teraszajtó felé fordult; az orvos eközben folytatta: 
 	– Ezen a helyen rogyott össze Mademoiselle Saintclair. Valamelyest Daisymeadre is rálátni errıl a pontról. Természetesen elöl, az út felıl több házat is lehet látni, de ezen az oldalon történetesen kizárólag Daisymeadet. 
 	– Lekötelezett a kedvességéved, doktor – szólalt meg Poirot. – Jöjjön, Hastings, kövessük a mademoiselle nyomait! 
 	Poirot lement a kertbe, átvágott rajta, kilépett egy vaskapun, keresztülhaladt egy rövidebb gyepes területen, hogy hamarosan Daisymead kertkapujában találja magát, egy körülbelül hatszáz négyszögölnyi területen álló szerény kis ház elıtt. Alacsony lépcsısor vezetett a terasz ajtajáig. Poirot arrafelé bökött az állával: 
 	– Ezen az úton haladt végig Mademoiselle Saintclair is. Mi azonban, akik ugyan nem vitatjuk, mennyire sürgısen volt kénytelen elhagyni a házat, helyesebben tesszük, ha a bejárati ajtón jutunk be a házba. 
 	A szobalány nyitott ajtót, és bevezetett bennünket a nappaliba, majd elindult, hogy megkeresse Mrs. Oglandert. A szobában szemmel láthatóan mindent érintetlenül hagytak 
 	- 50 - 

 	elızı este óta. Ott volt még a hamu is a rostélyon, a bridzsasztal pedig a szoba közepére húzva, rajta egy bridzsjátszma kiterített lapjaival, lerakott tétjeivel. A helyiség valahogy agyonzsúfoltnak hatott a töméntelen mütyürkétıl, a falakon pedig minden emberi képzeletet meghaladóan rút családi portrék éktelenkedtek. 
 	Poirot nálam jóval elnézıbbnek bizonyult ez  utóbbiak irányában, némelyikükön, igazgatott egy leheletnyit, mivel véleménye szerint ferdén lógtak. – La famille –  szoros kötelék, a vér szava, nem igaz? Amikor az érzelem uralkodik a szépség felett... 
 	Ráhagytam, miközben képtelen voltam levenni a szemem egy családi képmásról, rajta egy pofaszakállas úriemberrel, egy frusfrus asszonysággal, egy semmilyenforma dundi kisfiúval, végezetül két kislánnyal, akiket szinte elborított masnijaik tömkelege. Számításaim szerint a festmény az Oglander családot ábrázolhatta fénykorában, tehát ennek megfelelı szorgalommal tanulmányoztam. 
 	Nyílt az: ajtó, és egy fiatal nı lépett be a azobába. Sötét haját tiszteletreméltó mőgonddal fésülte össze; drapp kapucnis kabát és tweedszoknya volt rajta. 
 	Kíváncsian nézett ránk. Poirot elırelépett: 
 	– Miss Oglander? İszintén fájlalom; hogy kénytelen vagyok zavarni önt – különösen mindazok után, amiken nemrég keresztülment. Bizonyára felettébb kellemetlen lehetett az ön számára. 
 	– Elég borzasztó volt – ismerte el óvatosan az ifjú hölgy. Kezdtem úgy érezni, hogy feleslegesen terhelnénk a dráma részleteivel Miss Oglandert, mivel a képzelıerınek ilyen fokú hiánya föléemeli bármilyen tragédiának. Véleményemet csak megerısítette, amikor így folytatta: 
 	– Elnézésüket vagyok kénytelen kérni a rendetlenség miatt. A cselédség teljesen össze van zavarodva. 
 	– Itt üldögéltek tegnap este, n'est-ce pas?  
 	– Úgy van, vacsora után éppen bridzseztünk, amikor... 
 	– Bocsásson, meg, mennyi ideig játszottak? 
 	– Nos, lássuk csak ... – ötölt-hatoll Miss Oglander. – Könnyebbet kérdezzen c kJ 
 	Szerintem olyan tíz; óra felé járhatott az idA Nemegy robbert lejátszottunk, abban biztol vagyok. 
 	– Ön is itt ült – hol is? 
 	– Az ablakkal szemben. Édesanyám vol a párom, és éppen adu nélkül próbálkoztunk, amikor kivágódott a teraszajtó, és Miss Saintclair támolygott be a társalgóba. 
 	– Felismerte? 
 	– Valahogy mintha ismerıs lett volna az arca. 
 	– Még mindig önöknél tartózkodik, ha nem tévedek? 
 	– Valóban, de senkit sem óhajt fogadni. Meglehetısen megviselték az események. 
 	– Azt hiszem, engem hajlandó lesz fogadni. Volna szíves közölni vele, hogy itt vagyak, és hogy Morániai Pál herceg kérését szeretném tolmácsolni? 
 	Mintha a királyi herceg említése csorbát ütött volna Miss Oglander rendíthetetlennek látszó nyugalmán. De minden további megjegyzés nélkül készségesen kisietett a szobából, és szinte azonnal" vissza is jött, hogy közölje velünk: Mademoiselle Saintclair vár bennünket a szobájában. 
 	Követtük Miss Oglandert az emeletre, egy tágas, világos hálószobába. Az ablak melletti szófán egy hölgy feküdt, aki beléptünkkor felkapta a fejét. A két nı közötti különbség szinte mellbe vágó volt, annál is inkább, mivel vonásaikat és színeiket tekintve nemigen különböztek egymástól – de mégis: ég és föld! Valerie Saintclair egész lényébıl, valamennyi gesztusából csak úgy sütött a dráma. Romantikus légkör lengte körül. A lábát bordó flanelköntös takarta- mindenesetre igen otthonos darab; lényének bája azonban valahogy erre is rányomta bélyegét, átsütött rajta, és keleti pompájú köntösnek láttatta velünk, egyszerő 
 	- 51 - 

 	földi halandókkal. 
 	Hatalmas, sötét szemét Poirot-ra függesztette: 
 	– Paul küldte? – hangja illet a külsejéhez: telten és vontatottan szólt. 
 	– Igen, mademoiselle. Az ı – és az ön szolgálatában vagyok itt. 
 	– Mit kíván tudni? 
 	– Mindent, ami tegnap este történt. De mindent!  
 	 A  válasz egy meglehetısen fáradt mosoly volt: 
 	– Úgy gondolja, hazudnék önnek? Nem vagyok bolond. Tudom, hogy nincs értelme a titkolózásnak. Ismerte életem titkát, mármint a férfi, aki már halott. Zsarolt. Paul kedvéért megpróbáltam zöld ágra vergıdni vele. Nem kockáztathattam, hogy elveszítsem Pault. . . 
 	Most, hogy meghalt, biztonságban vagyok. De mindennek ellenére: megölni azért nem öltem meg! 
 	Poirot mosolyogva rázta meg a fejét: 
 	– Ezt szükségtelen volt mondania, mademoiselle. Összegezné a tegnap este történteket? 
 	– Pénzt kínáltam neki. Úgy tőnt, hajlik erre a megoldásra. Tegnap este kilenc órában állapodtunk meg. Mon Désirbe kellett mennem. Ismertem a helyet; jártam ott azelıtt is. 
 	Körbekerültem, és az oldalsó bejáraton engedett be, hogy a cselédek meg ne lássanak. 
 	– Megbocsát, mademoiselle, de nem félt késı este egyedül a sötétben? 
 	Vajon csupán a képzeletem játszott velem, vagy az ifjú hölgy tényleg habozott a válasszal egy röpke pillanatig: 
 	– Talán féltem. Csak tudja, nem volt senkim, akit megkérhettem volna, hogy elkísér jen. És kétségbe voltam esve. Reedburn bevezetett a könyvtárba. Ó, az az ember! Örülök, hogy nincs többé! Játszott velem, mint macska az egérrel. Gúnyolódott velem. Térden állva könyörögtem neki, felajánlottam az összes ékszeremet. Mindhiába! Aztán színt vallott. Mos tanra talán már ki is találta, milyen feltételeket akart szabni. Visszautasítottam. A szemébe vágtam, hogy mi a véleményem róla. İrjöngtem. İ azonban csak hidegen mosolygott. 
 	Amikor végül kifogytam a szavakból, valami zajra lettem figyelmes – a függöny mögül jött... 
 	Ö is hallotta. Odaugrott a függönyhöz, és szétrántolta. Egy férfi bújt meg mögötte: félelmetes alak, olyan csavargóféle. Megütötte Mr. Reedburnt, aztán még egyszer odavágott, az pedig lerogyott a földre. A fickó megragadott engem is a vérfoltos mancsával. Kitéptem magam a szorításából, kisurrantam a franciaablakon, és lélekszakadva rohanni kezdtem. Aztán megláttam a fényeket ebben a házban, és errefelé vettem az irányt. A redıny fel volt húzva, így láthattam, hogy bent emberek vannak, és bridzseznek. Csak annyit tudtam kinyögni, hogy 
 	„Gyilkosság!", majd minden elsötétült elıttem... 
 	– Köszönöm, mademoiselle. Az ön idegrendszerét minden bizonnyal igen erıs sokkha tás érte. A csavargóra visszatérve, le tudná írni nekem az illetıt? Vissza tud emlékezni a ruházatára? 
 	– Nem. Annyira gyorsan történt az egész. De bárhol felismerném... Örökre belém vésıdött az ábrázata. 
 	– Csupán még egy kérdést, mademoiselle. A másik  ablak függönye, amelyik, a feljáróra néz, össze volt húzva? 
 	A táncosnı arcán most látszott elsı alkalommal némi zavar. Őgy tőnt, megpróbálja felidézni magában a dolgot. 
 	– Eh bien, mademoiselle?  
 	– Azt hiszem..., szinte biztos vagyok benne. . ., igen, igen, ez az! Nem  volt összehúzva: 
 	– Ez különös, hiszen az összes többi össze volt. Nem számít. Az egész, hogy úgy mondjam, jelentéktelen apróság csupán. Sokáig szándékozik még itt maradni, mademoiselle? 
 	– Az orvos úgy véli, holnap már nyugodtan hazatérhetek. – Tekintetét körbejáratta ai szobán. Eközben Miss Oglander kiment. – Ezek az emberek, ık igazán rendkívül kedvesek mindnyájan – de nem az én világom. Megbotránkoztatom ıket! És persze ami engem illet – 
 	- 52 - 

 	nos, nem rajongok igazán a bourgeoi-sie-ért.  
 	Szavai mögött némi keserőség érzıdött. Poirot bólintott: 
 	– Értem. Remélem, nem merítettem ki túlzottan a kérdéseimmel? 
 	– Egyáltalán nem, monsieur. Csak szeretném már, hogy Paul is tudomást szerezzen mindenrıl, amilyen gyorsan csak lehet. 
 	– Úgy kellemes napot kívánok önnek, mademoiselle! 
 	Félúton az ajtó felé megtorpant, és ráme redt egy pár lakkpapucsra: 
 	– Az öné, mademoiselle? 
 	– Igen, monsieur. Most tisztították meg és, úgy hozták fel. 
 	– Lám! – mondta Poirot, miközben lefelé ballagtunk a lépcsın. – Úgy tőnik, a személyzet a cipıtisztításhoz nem túl zavart, viszont a kandallóról megfeledkezik. Hát, mon ami, kezdetben egy-két dolog felkeltette némiképp az érdeklıdésemet, de tartok tıle, nagyon is tartok tıle, hogy az esetet lezártnak tekinthetjük. Meglehetısen egyértelmőnek tőnik. 
 	– No és a gyilkos? 
 	– Hercule Poirot nem vadászik csavargókra – válaszolta barátom, és kidüllesztette a mellét. 
 	Miss Oglander a hallban várt ránk. 
 	– Amennyiben szíveskednének várni egy kicsit a nappaliban, mama szeretne pár szót váltani önökkel. 
 	A szobában még mindig nem nyúltak semmihez, Poirot tehát szórakozottan elkezdte tologatni a kártyalapokat, kicsiny, gondosan manikürözött kezével babrálva közöttük. 
 	– Tudja, mire gondolok, barátom? 
 	– Fogalmam sincs – támadt fel érdeklıdésem. 
 	– Azt hiszem, Miss Oglander nagy hibát követett el, amikor nem volt adujuk. Három pikket kellett volna tennie. 
 	– Az ég szerelmére, Poirot, mindennek van határa! 
 	– Mon Dieu,  melodrámából is megárt a sok! 
 	Hirtelen megmerevedett: 
 	– Hastings! Hastings!  Idenézzen! A treff király hiányzik a pakliból! 
 	– Zára! – kiáltottam fel. 
 	– Hogy? – mintha nem ért volna el célzásom a tudatáig. Gépiesen rendezgette a lapokat, hogy végül visszategye ıket a dobozba. A lehetı legkomolyabb arckifejezését öltötte magóra. 
 	– Hastings – tört ki -; én, Hercule Poirot majdnem elkövettem egy szarvas hibát -; mit szarvas, agancsos hibát! 
 	Csak bámultam rá. Bevallom, óriási hatást tett rám. Aztán végül felfogtam, mit is mond. 
 	– Mindent a kályhától kell újból kezdenünk, Hastings. Úgy, úgy, teljesen újra kell gondolnunk mindent. Ám ezúttal nem fogunk tévedni. 
 	Kellemes külsejő, középkorú hölgy belépése szakította félbe szóáradatát. A hölgy kezében háztartási könyveket tartott. Poirot meghajolt elıtte. 
 	– Jól értettem, sir, hogy ön barátja... izé... Miss Saintclairnek? 
 	– Egy barátjától jövök, madame. 
 	– A, már értem. Azt hittem, netán... 
 	Poirot hirtelen erélyesen rábökött az ablakra : 
 	– Múlt éjjel nem húzták le a redınyöket? 
 	– Nem... , ami azt illeti, Miss Saintclair, éppen azért láthatta a fényt olyan határozottan. 
 	– Tegnap éjjel holdfényes éjszakánk volt. Nem fér a fejembe, hogy Mademoiselle Saintelairt hogy nem vették észre innen bentrıl, ha egyszer önök szemben ültek az ablakkal? 
 	– Úgy vélem, nagyon elmerülhettünk a játékban. Ilyesmi még sohasem fordult elı a fedelünk alatt. 
 	– Ezt igazán meg tudom érteni, asszonyom. Továbbá szeretném önöket megnyugtatni: 
 	- 53 - 

 	Mademoiselle Saintclair holnap elhagyja az önök házát. 
 	– Ó! – derült fel a jóságos asszonyság arca. 
 	– Én pedig további kellemes délelıttöt kívánok önnek, asszonyom! 
 	Amikor kiléptünk a házból, az egyik cseléd éppen a bejárati lépcsıt söpörte. Poirot megszólította: 
 	– Maga tisztította ki az emeleten tartózkodó hölgy cipıjét? 
 	A lány megrázta a fejét: 
 	– Nem, sir. Nem hinném, hogy bárki is ki pucolta volna ıket. 
 	– Akkor vajon ki tisztogatta meg? – kérdeztem Poirot-tól, miközben az utcát róttuk. 
 	– Senki. Nem volt rá szükség! 
 	– Megengedem, hogy egy úton vagy ösvényen tett könnyő esti séta nem hagyna nyomot rajta. De azt már kötve hiszem, hogy a kerti magas főben való átgázoláskor ne sározódott volna be, sıt olyan tükörfényes maradt, hogy a legyeknek szteppelni támadna kedvük rajta! 
 	– Egen... – somolygott Poirot a bajusza alatt. – Abban az esetben szerintem is maradt volna némi piszok rajta. 
 	– Na de... 
 	– Potomka félórára szeretném még igénybe venni az ön végtelen türelmét, drága barátom. 
 	"Visszamegyünk Mon Désirbe. 
 	A komornyik megrökönyödve konstatálta újbóli felbukkanásunkat, de nem emelt kifogást az ellen, hogy visszamenjünk a könyvtárba. 
 	– Halló, Poirot, nem az volt az a francia- ablak! – kiáltottam rá, amikor a kocsifelhajtóra nyíló ajtón akart bemenni. 
 	– De nem ám, barátocskám! Idenézzen!- azzal rábökött a márványoroszlán fejére. 
 	Halvány elszínezıdés látszott rajta. Tovább vezette az ujját, és egy hasonló foltocskára mutatott a gondosan felvikszelt padlón. 
 	– Itt valaki ököllel vágott Reedburn szeme közé. Rázuhant erre a márványszögletre, majd lecsúszott a padlóra. Végül végigvonszolták a padlón a másik ablakhoz, és eligazgatták, de nem a megfelelı szögben, ahogy azt a doktor is megállapította. 
 	– De hát ennek se füle, se farka! Mi haszna lett volna az egész hercehurcának? 
 	– Hát nem látja? Ezen állt vagy bukott minden! És ez adja a kulcsot is a kezünkbe a gyilkos személyére nézve – jóllehet, egyáltalán nem állt szándékában Reedburnt megölni, ezért megengedhetetlen, hogy továbbra is gyilkosnak tituláljuk. Igen erıs férfirıl van szó. 
 	– Azért, mert elbírt a holttesttel? 
 	– Összességében véve nem. Érdekfeszítı eset volt. Bár majdnem bolondot csináltam magamból. 
 	– Úgy érti, vége? Tud mindent? 
 	– Hogyne. 
 	Hirtelen belém hasított a villámcsapásszerő felismerés: 
 	– Nem addig van az! – kiáltottam diadalittasan. – Van valami, amit nem  tud! 
 	– Éspedig? 
 	– Nem tudja, hol van a hiányzó treff király! 
 	– Hogyan? Ó, ez mókás! Ez tetszik, kedves barátom! 
 	– Hogyhogy? 
 	– Mert itt van a zsebemben! –  azzal egy széles gesztussal elırántotta a kártyalapot. 
 	– Nahát! – szóltam, meglehetısen elcsüggedve. – Hol találta? Itt valahol? 
 	– Nincs benne semmi különös. Egészen egyszerően nem vették elı a többi lappal együtt. 
 	A dobozban volt. 
 	– Hm... Ennek ellenére adott némi ötletet, nem igaz? 
 	– Igen, barátom. Minden tiszteletem ıméltóságáé. 
 	– Ne feledkezzünk meg Madame Záráról, sem! 
 	- 54 - 

 	– Ó, hogyne! No és a hölgyrıl sem! 
 	– Akkor hát mihez fogjunk most? 
 	– Szépen visszaballagunk a városba. De elıtte szeretnék pár szót váltani egy bizonyos hölggyel Daisymeadben. 
 	A már ismerıs kis cselédlány nyitott ajtót: 
 	– Az uraságok éppen ebédelnek, sir – kivéve Miss Saintclairt, akit ön keres; ı lepihent. 
 	– Csupán Mrs. Oglandert zavarnám pár percre. Megkérdezné tıle, hogy esetleg szánna rám egy kis idıt? 
 	Bevezettek bennünket a nappaliba, hogy ott várakozzunk. Amikor elhaladtunk az ebédlı elıtt, egy pillanatra beláttunk: a család immár két komoly, sziklaszilárd taggal bıvült; egyikük bajuszt, másikuk bajuszt és ezenfelül szakállt is viselt. 
 	Nem telt bele néhány perc, és Mrs. Oglander lépett be, tekintetét kérdın szegezte Poirotra, aki könnyedén meghajolt. 
 	– Asszonyom! A mi hazánkban az anyákat a lehetı legnagyobb tisztelet övezi, és gyen géd szeretettel vesszük körül ıket. A mére de famüle – ı mindennek a kezdete és vége! 
 	Mrs. Oglander eléggé megrökönyödve hallgatta ezt a bevezetıt. 
 	– Éppen ezért vagyok most itt – hogy enyhítsek egy anya aggodalmán. Mr. Reedburn gyilkosát nem fogják megtalálni. Ön nyugodt lehet, asszonyom. Ezt én, Hercule Poirot mon dom önnek. Vajon jó úton járok? Vagy egy hitvest kell inkább megértésemrıl biztosítanom? 
 	A légy zümmögését meg lehetett volna hallani. Mrs. Oglander Poirot tekintetét kereste. 
 	Végül csendesen így szólt: 
 	– Fogalmam sincs, hogy honnan tudhat minderrıl – azonban igaza van. 
 	Poirot komolyan bólintott: 
 	– Ez minden, asszonyom. Fölösleges aggódnia. Az angol rendırség nem rendelkezik Hercule Poirot éleslátásával. – Körmével megkocogtatta a falon függı családi festményt: 
 	– Valaha volt még egy leánya. Meghalt, isszonyom? 
 	Ismét angyal szállt keresztül a szobán, miközben az asszony a barátomat fürkészte. Végül Válaszolt: 
 	– Úgy van, meghalt. 
 	– Hát igen... – mondta élénken Poirot. – Nos, mi most kénytelenek vagyunk visszatérni a városba. Megengedi, hogy a treff királyt visszategyem a pakliba? Ez volt az a bizonyos banánhéj. Tudja, úgy bridzsezni vagy másfél óra hosszat, hogy csak ötvenegy lap van a pakliban – nos, aki csak szemernyit is konyít ehhez a játékhoz, fél percig sem adna hitelt az ön változatának! Bonjour!  
 	– Most hát, kedves barátom – lelkendezett Poirot, miközben az állomás felé ballagtunk, -
 	kiterítettem az összes lapomat. 
 	– Az meglehet. De ki ölte meg Reedburnt? 
 	– Az ifjabb John Oglander, Kicsit bizonytalan voltam afelıl, hogy az apa vagy a fiú tette -
 	e, de végül inkább a fiúra szavaznék, mivel kettejük közül ı a fiatalabb és az erısebb. Más nem lehetett, az ablak miatt. 
 	– Hogyhogy? 
 	– A könyvtárnak négy kijárata van: két ajtó és két ablak; de nyilvánvaló, hogy csakis egy jöhet számításba. Közvetve vagy közvetlenül, közülük három a ház elülsı frontjára nyílik. A tragédiának a hátsó ablaknál kellett megtörténnie ahhoz, hogy úgy lehessen beállítani, mintha Valerie Saintclair véletlenül jutott volna Daisymeadbe. Ö természetesen elalélt, és John Oglander a saját vállán cipelte át. 
 	– Akkor hát együtt mentek oda? 
 	– Fején találta a szöget megint, kedves Hastings. Vissza tud emlékezni Valerie pillanatnyi zavarára, amikor azt a kérdést szegeztem neki, hogy miként lehetséges, hogy nem félt egyedül késı éjszaka? John Oglander kísérte el odáig – amitıl nem valószínő, hogy Reedburn 
 	- 55 - 

 	örömében táncra perdült. Parázs vita tört ki közöttük, és feltételezhetıen Reedburn valamilyen gunyoros megjegyzése válthatta ki Oglanderbıl, hogy ököllel támadjon a férfira. Nos – a többit már tudja. 
 	– De a bridzsjátszma még mindig nem teljesen világos. 
 	– Köztudott, hogy a bridzshez négy játékos szükséges. Egy ilyen pofonegyszerő dolog is hihetetlen intenzitású elıítéletet sugall. Kinek is fordulna meg a fejében, hogy egész este csupán három ember ült a játékasztalnál? 
 	Még mindig tamáskodtam: 
 	– Egy dolog nem fér a fejembe: mi közük lehet Oglanderéknek Valerie Saintclairhez? 
 	– Ö, barátom, azt hittem, már kitalálta! Pedig ön sokkal tovább méregette azt a festményt a falon – legalábbis nálam jóval kitartóbban. Lehet, hogy Mrs. Oglander másik leánya meghalt a családja szemében, azonban a világ ismeri ıt, méghozzá Valerie Saintclair néven! 
 	– Micsoda?  
 	– Nem vette észre a hasonlatosságot a két nıvér között, amikor elıször megpillantotta ıket? 
 	– Nem mondanám – vallottam be töredelmesen. – Az én szememben inkább a köztük lévı különbség volt szembeszökı. 
 	– Ez az eredménye annak, kedves Hastingsem, hogy az ön elméje valóságos melegágya a szélsıségesen romantikus benyomásoknak. Szinte azonosak a vonásaik is. A színeik ugyancsak. Az érdekesség a dologban pusztán csak az, hogy Valerie szégyelli a családját, a családja pedig öt szégyelli. Mindazonáltal amikor fenyegetve érezte magát, a bátyjához fordúlt segítségért, és ahogy kezdett minden félresikerülni, figyelemre méltó módon a családban felébredt az ideiglenesen szunnyadó összetartás szelleme. A család ereje csodával lehet határos. A színészkedésben sem utolsók. Innen Valerie színészi tehetsége is. Jómagam, hasonlóan a herceghez, hiszek az átöröklésben. Még engem  is megtévesztettek! De egy szerencsés véletlen révén és Mrs. Oglander ellentmondó válaszainak segítségével – ha emlékszik, a lánya szerint egészen máshol ültek – az Oglander család alulmaradt Poirot papával szemben. 
 	– És mit szándékozik mindebbıl közölni a herceggel? 
 	– Tudomására hozom, hogy Valerie ölte volna meg az áldozatot, és hogy nemigen bízom benne, hogy a csavargó valaha is rendırkézre kerül. Meg fogom kérni, adja át hódolatómat Zárának. Micsoda különös egybeesés! Úgy döntöttem, ez az ügy a treff király eseteként vonul be a történelembe. Ön nem így gondolja, barátom? 
 	
 	- 56 - 

 	HETEDÍZIGLEN 
 	
 	Poirot oldalán jó néhány ügyben volt alkalmam nyomozni, ám úgy érzem, egyikük sem ér még csak a nyomába sem azon rendkívüli eseményeknek, amelyek hosszú éveken át tartottak lázban bennünket, és amelyek végül is abban a rejtélyben csúcsosodtak ki, aminek kibogozása az én Poirot barátomra hárult. A Lemesurier család története legelıször még a háború idején keltette fel a figyelmünket. Éppen mostanában találkoztam össze Poirot-val, és felelevenítettük a régi, szép belgiumi napokat. Ö akkoriban a hadügyminisztérium felkérésére intézett valami jelentéktelen ügyet, méghozzá a hivatal teljes megelégedésére; mi pedig a Carltonban ebédeltünk egy vezérkari tiszttel, aki az étkezés szüneteiben bókok özönével árasztotta el Poirot-ot. A hadfinak ugyan hamarosan el kellett sietni egy megbeszélésre, nekünk viszont barátommal bıven maradt idınk kedélyes kávézgatásra mielıtt követtük volna a példáját. 
 	Miközben kifelé tartottunk, ismerıs zengéső hang ütötte meg a fülemet, és ahogy megfordultam, Vincent Lemesurier kapitány pillantottam meg magam elıtt; azt a fiatalembert, akit még Franciaországból ismertem. Egy idısebb férfival volt, akinek hasonló vonásai arra engedtek következtetni, hogy egy és ugyanazon család sarjai lehetnek. Így is volt, hiszen Mr. 
 	Hugó Lemesurier néven mutatták be, mint ifjú barátom nagybátyját. 
 	Nem állítom, hogy Lemesurier kapitánnyal közelebbi ismeretségben álltam volna, de kellemes fiatalember volt, kissé fellegjáró talán, sıt a fáma szerint ısi és igen patinás család tagja volt; a hitújítás korából származó családi birtokuk Northumberlandben terült el. Mi Poirot-val nem siettünk különösebben, így hát a fiatalabbik férfi szívélyes invitálására helyet foglaltunk két újdonsült barátunk asztalánál, s élvezetesen eltársalogtunk a lehetı legkülönfélébb témákról. Az idısebb Lemesurier negyvenes éveiben járhatott, tudósra valló görnyedt tartása volt; mint kiderült, éppen egy állami kutatási programban vett részt a kémia terülétén. 
 	Társalgásunkat egy hórihorgas, sötét hajú fiatalember szakította félbe, aki odalépett az asztalunkhoz, szemmel láthatóan valamilyen határozott céllal. 
 	– Hála Istennek, sikerült megtalálnom mindkettıjüket! – lelkendezett. 
 	– Mirıl van szó, Roger? 
 	– A papa, Vincent... Rosszul esett... 
 	– Az a fiatal ló... – a többit már nem hallottuk,, mert barátainkat sietve félrevonta. 
 	Két barátunk pár percen belül sietve megvált tılünk. Vincent Lemesurier édesapját súlyos baleset érte, miközben egy másodfő lovat próbált meg betörni, és az orvosok már lemondtak róla, hogy megéri a másnap reggelt. Vincent halálsápadt lett, úgy tőnt, a hír teljesen letaglózta. 
 	Valahogy az egész nemigen fért a fejembe: franciaországi tartózkodása kapcsán elejtett szavai ugyanis arra engedtek következtetni, hogy apjához nem a legmelegebb viszony főzi éppen ezért a fiúi érzelmeknek ez a heves kitörése szöget ütött a fejembe. 
 	A sötét hajú fiatalember, akit Mr. Roger Lemesurier néven, mint unokafivért mutattak be nekünk, hátramaradt, így aztán hármasban indultunk útnak. 
 	– Meglehetısen különös egy ügy – jegyezte meg a fiatalember. – Meglehet, hogy számot tarthat M. Poirot érdeklıdésére is. Tudja, hallottam már önrıl, M. Poirot, méghozzá Higginsontól. – (Higginson vezérkari tiszt barátunk volt.) – Ö mondta, hogy ön a lélekbúvárkodás nagymestere. 
 	– Valóban foglalkozom pszichológiával felelte barátom tartózkodóan. 
 	– Látta az unokabátyám arckifejezését. Porig volt sújtva, nem találja? Éspedig tudja miért? 
 	A jó öreg, rég bevált családi átokról va szó. Van kedve meghallgatni egy mendemondát? 
 	– Végtelenül lekötelezne, kedves barátom, ha megismertetne vele. 
 	Roger Lemesurier az órájára pillantott: 
 	– Idımilliomos vagyok. A King's Crossban van velük találkozóm. Nos, M. Poirot, a Lemesurier família igen nagy múltra tekint vissza. Történt egyszer, még a sötét középkor ban, hogy az egyik Lemesurier gyanakodni kezdett a feleségére, mivel félreérthetı helyzetben 
 	- 57 - 

 	találta a ladyt. Az asszony esküdött rá, hogy ártatlan, ám az agg Hugó báró meg sem hall gatta. Az asszonynak volt egy gyermeke, még hozzá egy szép fiúgyermeke – az öreg báró pedig kitagadta a fiút, mondván: nem az ı fia, és megesküdött rá, hogy örökölni sem fog utá na. Már kiment a fejembıl, hogy mit is tett egészen pontosan – mintha valami bájos középkori szokásról lett volna szó, miszerint anyát és fiát elevenen befalazták -; száz szónak is egy a vége, végzett mindkettıjükkel, és a haldokló asszony utolsó lehelletével is ártatlanságát bizonygatta, végül pedig ünnepélyesen mindörökre megátkozta a Lemesurierek nemzetségét. Eszerint a Lemesurier család elsıszülöttje sohasem élvezheti az örökségét – így szólt az átok. Nos, telt-múlt az idı, és az asszony ártatlansága minden kétséget kizáró módon bebizonyosodott. Azt hiszem, Hugó szırcsuhát öltött, és életének hátralévı napjait egy barátcellában morzsolgatta le. 
 	Ami azonban a legérdekesebb a dologban: attól a perctıl fogva egészen napjainkig nem akadt elsıszülött fiúgyermek, aki megérte volna a nagykorúságot. A birtok a fivérekre, unokafivérekre vagy a másodszülött fiúgyermekekre szállt – még véletlenül sem a legidısebb fiúra. "Vincent apja öt fiú közül a második volt a családban, maga a legidısebb fivér pedig még csecsemıkorában elhalálozott. Magától értetıdik talán, hogy a háború éveiben Vincent a fejébe vette, hogy ha valaki, akkor ı van halálra ítélve. Azonban meglepı módon két öccse volt az, aki elesett, ı viszont egyetlen karcolás nélkül vészelte át a háborút. 
 	– Lebilincselı családregény – mélázott Poirot. – Most pedig, hogy az apja utolsó perceit éli, ı örököl, mint legidısebb fiúgyermek? 
 	– Fején találta a szöget. Az átok felmondta a szolgálatot – képtelennek bizonyult lépést tartani modern életünk iramával. 
 	Poirot megcsóválta a fejét, mintha csak helytelenítette volna a másik tréfálkozó hangnemét. Roger Lemesurier újfent rápillantot ezüst zsebórájára, és sajnálkozva jelentette, hogy most már igazán mennie kell. 
 	A történet folytatására egészen másnap reggelig kellett várnunk; ekkor értesültü ugyanis Vincent Lemesurier kapitány tragikus haláláról. A skót postavonattal tartott északnak, és valamikor az éjszaka folyamán kinyithatta a fülkeajtót, mert a sínek közé esett. Úgy látszott, édesapjának balesete csak rontott a háború okozta idegkimerültségén, s arra a végkövetkeztetésre jutottak, hogy mindez elméjének pillanatnyi elborulását idézte elı. A Lemesurier családhoz főzıdı babonáról is történt említés az új örökös, Ronald Lemesurier kapcsán, aki a kapitány apjának fivére volt, és akinek egyetlen fia Somme-nál esett el. 
 	Úgy vélem, az a tény, hogy életének utolsó estéjén véletlenül összefutottunk az ifjú Vincenttel, felkeltette bennünk az érdeklıdést a Lemesurier családdal kapcsolatos bárminemő 
 	részlet iránt, hiszen két évvel késıbb Ronald Lemesurier halálának is hírét vettük, akit egyébként ágyhoz láncolt a betegség, amikor ölébe pottyant az örökség. Öt fivére, John követte a sorban: egészséges és életerıs férfi, egyetlen fiúgyermekkel, aki Etonban nevelkedett. 
 	Ügy tőnt, sötét átok ül a Lemesurier família férfi tagjain. A rá következı szünidı napjaiban a fiú végzetesen megsebesítette magát egy lıfegyverrel. Miután az apa elhalálozott, ami mellesleg nem váratott sokáig magára a végzetesnek bizonyuló fegyvertisztítás setén, a birtok automatikusan az öt fivér legfiatalabbikára szállt: Hugóra, akire emlékeztünk a Carltonban történt sorsszerő találkozásunk idejérıl. 
 	Azon túlmenıen, hogy néhány megjegyzéssel főszereztük a Lemesurierékkel történt balesetsorozatot, személyesen nem köteleztük el magunkat az eset mellett, ám közelgett már az az idı, amikor az addiginál jóval tevékenyebb részt voltunk kénytelenek vállalni benne. 
 	Egy szép reggelen „Mrs. Lemesuriert" jelentették be. Sudár, sportos megjelenéső hölgy volt, harmincas éveinek derekán, akinek viselkedésére nagyfokú határozottság és gyakorlatiasság nyomta rá bélyegét. Árnyalatnyi tengerentúli akcentussal a hangjában szólalt meg: 
 	– M. Poirot? Örülök, hogy megismerhetem. Hugó Lemesurier, a férjem, már volt olyan szerencsés, és találkozott önnel pár évvel ezelıtt, de nem hinném, hogy ön is visszaemlékezik ırá. 
 	– Mintha csak tegnap történt volna, madame. A Carltonban futottunk össze. 
 	- 58 - 

 	– Nahát, ez igazán kedves öntıl! M. Poirot, én rettenetesen félek! 
 	– Mitıl, Madame? 
 	– Az idısebbik fiamért aggódom – mint tudja, két fiam van. Ronald nyolcesztendıs, Gerald pedig hatéves. 
 	– Akkor most lépjünk tovább, madame: mi az, ami aggasztja a kis Ronalddal kapcsolatban? 
 	– M. Poirot, az elmúlt hat hónap leforgása alatt háromszor fordult elı, hogy csak hajszál híján menekült meg a haláltól: egyszer majdnem vízbefulladt – mikor az idei nyarat valamennyien Cornwallban töltöttük; másod szor, mikor kizuhant a gyerekszoba ablakán; egyszer pedig ételmérgezést kapott. 
 	Talán Poirot arckifejezése tükrözhette túlságosan hően a fejében száguldó gondolatokat, mert Mrs. Lemesurier szinte lélegzetvétel nélkül így folytatta: 
 	– Természetesen tisztában vagyok vele, hogy most azt gondolják magukban: rémképeket kergetek, és a bolhából is elefántot csinálok. 
 	– Errıl szó sincs, asszonyom! Bármelyik nnyát meg lehetne vádolni azzal, hogy az ilyen jellegő esetek túlságosan felzaklatják, azonban nem látom egészen tisztán, mennyiben lehet szerény személyem az ön segítségére. Nem vagyok le bon Dieu,  hogy megzabolázzam a tender háborgását; a gyermekszoba ablakára esetleg vasrácsot bátorkodnék javasolni; ami pedig az ételt illeti – mi érhet fel a nap alatt az anyai gondoskodással? 
 	– De hát miért kell mindennek Ronald-dal történnie Gerald helyett? 
 	– Az esély, madame: le hasard.  
 	– Úgy véli? 
 	– És önök, asszonyom, mit gondolnak errıl a kedves férjével? 
 	Mrs. Lemesurier arcán árnyék suhant át: 
 	– Nincs értelme, hogy Hugóhoz forduljak – falra hányt borsó, ha megpróbálok beszélni vele errıl a dologról. Talán hallott róla, hogy a családon átok ül: az elsıszülött fiúgyermek nem részesülhet az örökségbıl. Hugó hisz ebben. Éjjel-nappal a családfát biflázza, és minden képzeletet felülmúlóan babonás. Ha hozzá fordulok az aggályaimmal, azzal int le, hogy hat az átok, és nincs menekvés elıle. De én az Egyesült Államokból jövök, M. Poirot, ott pedig nem hiszünk ilyen blıdségekben, mint amilyen a családi átok. Odáig rendben is van a dolog, ameddig egy tısgyökeres ısi családot sújt – tudja, ez egyfajta cachet-t  kölcsönöz neki; tudja, hogy van az... Amikor Hugóval megismerkedtem, éppen egy musicalban játszottam egy aprócska mellékszerepet, és már elsı hallásra is túl erıltetettnek találtam a jó öreg családi átok megszövegezését. Havas téli estén, a kandalló elıtti medvebırön még csak-csak elmegy valahogy, de most a saját gyerekeimrıl van szó... Egyszerően imádom ıket, M. Poirot! Tőzbe mennék értük! 
 	– Tehát már ön is hisz a családi legendában, madame? 
 	– Képes egy legenda átfőrészelni egy repkény tövét? 
 	– Ezt most miért említi, madame? – kiáltott fel Poirot a legnagyobb fokú megdöbbenés kifejezésével az arcán. 
 	– Azt kérdeztem: egy legenda – vagy szellem, nevezze, ahogy tetszik – át tudja-e főrészelni egy borostyánnövény fás szárát. A cornwalli nyaralást most talán kihagynám. Bármelyik kisfiúval megeshet, hogy túl mélyen beúszik a tengerbe, és kis híján belefullad – bár ami azt illeti, Ronald négyéves korában már tudott úszni. De a borostyán más lapra tartozik. Mindkét fiú kis ördögfióka. Mit tegyek, ha kedvenc játékaik közé tartozik, hogy mókusosdit játszanak a borostyánindákon? Mindennapos szórakozásaik közé tartozott. Egy szép napon – Gerald éppen nem volt odahaza – Ronald túlzásba vitte a dolgot, a repkény leszakadt, ı pedig lezuhant. 
 	Csodával határos módon nem sérült meg komolyabban. Én viszont kimentem, hogy tüzetesebben is megvizsgáljam azt a repkényt – és mit tesz Isién, a töve el volt főrészelve, M. 
 	Poirot – léghozzá szándékosan. 
 	– Igen súlyos dolgokat állít, asszonyom, tehát azt mondja, a kisebbik fia nem volt éppen otthon? 
 	- 59 - 

 	– Úgy van. 
 	– Nem volt otthon az ételmérgezés ide jén sem? 
 	– De igen, mindketten otthon voltak. 
 	– Különös – mormolta Poirot. – Most pedig azt szeretném megtudni, asszonyom, kik laknak még az önök házában. 
 	– Miss Saunders, a gyerekek nevelınıje, továbbá John Gardiner, a férjem titkára... 
 	Mrs. Lemesurier lélegzetvételnyi szünetet tartott, mintha kissé zavarba jött volna. 
 	– És rajtuk kívül van még valaki? 
 	– Roger Lemesurier ırnagy, akivel akkor este ugyancsak találkozott, azt hiszem, viszonylag gyakran fordul meg nálunk. 
 	– Á, igen; az unokábátyjuk ugyebár? 
 	– Csak távolról. A családnak nem ehhez az ágához tartozik. De azt hiszem, pillanatnyilag ı a férjem legközelebbi rokona. Remek fickó, mindnyájan rajongunk érte. A fiúk ragaszkodnak hozzá. 
 	– Nem ı volt az véletlenül, aki megtaní totta a fiúkat a mókusosdira? 
 	– Elképzelhetı. Elég sok csintalanságot megenged nekik. 
 	– Asszonyom, bocsássa meg nekem, amit az elıbb mondtam. A veszély a küszöbön leselkedik, és hiszem, hogy segítségére lehetek önnek. Javasolnám, hogy hívjon meg mindkettınket az otthonába. Nem emel ez ellen kifogást a kedves férje? 
 	– Természetesen nem. De mindezt merıben haszontalannak fogja tartani. Az ırületbe kerget azzal, hogy csak ül és ül, s eleve halálra ítéli a fiúkat. 
 	– Csillapodjék, madame! Lássunk hozzá a módszeres elıkészületekhez! 
 	
 	Megtettük a szükséges lépéseket, így hát a másnap már útban talált bennünket észak felé. 
 	Poirot ábrándozásba merült. Egyszer csak felélénkült, és minden elızmény nélkül megjegyezte: 
 	– Ugye Vincent Lemesurier egy ugyanilyen vonatból zuhant ki? 
 	A „zuhant" szót enyhén megnyomta. 
 	– Csak nem szimatol itt is valami gyalusat? – érdeklıdtem. 
 	– Önnek nem tőnt fel, Hastings, hogy a halálesetek jó részét esetleg meg is rendezhették? 
 	Vegyük példának okáért Vincent halálát! Untána itt van az Etonban tanuló fiú esete: a fegyver okozta baleset mindig kétes. Tételezzük el, hogy ez a fiúcska pedig kipottyant a gyerekszoba ablakán, és halálra zúzza magát – ami magától értetıdıbb vagy természetesebb, hát miért csak az egyik gyermek, Hastings? Ki húz hasznot az idısebb gyermek halálából? Az öccse, egy hétéves kisfiú! Nonszensz! 
 	– A másikkal majd késıbb bánnak el – sugalmaztam, jóllehet magamnak sem volt a leghalványabb sejtelmem sem arról, hogy kicsodák. 
 	Poirot egyre csak a fejét csóválta, mintha elégedetlen lett volna. 
 	– Ételmérgezés – gondolkozott hangosan. – Az atropin nagyjából ugyanezeket a tüneteket produkálja. Igen, múlhatatlan szükség van a jelenlétünkre. 
 	Mrs. Lemesurier lelkesen fogadott bennünket. Ezután bevezetett minket a férje dolgozószobájába, és máris távozott. Barátunk nagyot változott legutóbbi találkozásunk óta. A válla, ha lehet ezt mondani, görnyedtebb volt, mint valaha, az arcán pedig különös, szürke árnyalat jelent meg. Figyelemmel hallgatta, ahogy Poirot megokolta, miért is törtünk be al otthonába. 
 	– Mennyire rávall ez az egész Sadie-re, az ı mindkét lábbal a földön álló józanságára! – 
 	konstatálta végül. – Mindenesetre maradjanak, M. Poirot, és köszönöm, hogy eljöttek – de, ami egyszer megiratott, az megiratott. 
 	A vétkesnek bőnhıdnie kell. Mi, Lemesurierek jól tudjuk  ezt – egyikünk sem bújhat ki az ítélet alól. 
 	Poirot említést tett az átfőrészelt repkénjröl, ám Hugóra nem tett különösebb hatást vele. 
 	- 60 - 

 	– Kétségtelenül valamelyik hanyag kertész hibája lehet – tudom, tudom, talán még szerszámot is használt, de a magyarázat minden bizonnyal egyszerő lesz; én pedig azt mondom önnek, M. Poirot, erre nem is kell sokáig várnunk. 
 	Poirot ráemelte a tekintetét. 
 	– Hát ezt meg hogy érti? 
 	– Mert én magam vagyok halálra ítélve. Tavaly jártam egy orvosnál. Gyógyíthatatlan bajban szenvedek – a vég már nem lehet messze; ám mielıtt meghalnék, Ronaldot elragadja a halál. Gerald lesz az örökös. 
 	– Mi történik abban az esetben, ha esetileg a másodszülött is meghalna? 
 	– Vele semmi; ıt nem fenyegeti vesz ély.  
 	– És ha mégis? – ütötte tovább a vasat Poirot. 
 	– Roger unokafivéremre szállna minden. 
 	Beszélgetésünket egy magas, atlétatermető, hullámos gesztenyebarna hajú fiatalember belépése szakította félbe, aki egy paksamétát tartott a kezében. 
 	– Hagyja csak most azokat, Gardiner! – szólalt meg Hugó Lemesurier, majd hozzáfőzte: – A titkárom, Mr. Gardiner. 
 	A titkár meghajolt, intézett hozzánk pár udarias szót, majd távozott. Megnyerı külseje ellenére volt benne valami taszító. Legalábbis ennek a véleményemnek adtam hangot, amikor kisvártatva az elbővölı ıspark felé vettük utunkat, Poirot pedig legnagyobb meglepetésemre egyetértett velem. 
 	– Úgy van, Hastings, osztom a véleményét. Még a szeme sem áll jól. Mintha kissé nagyon is megnyerı lenne a külseje. Az  ilyen a munkához is úgy áll hozzá, hogy azért más is odaférjen. 
 	Á, á, itt jönnek az ördögfiókák! 
 	Mrs. Lemesurier tartott felénk, oldalán a két kisfiúval. Bájos gyermekek voltak, a kisebbik sötét hajú, akárcsak az édesanyja, a nagyobbik fejét pedig gesztenyebarna fürtök borították. Jól nevelten kezet fogtak velünk, s nem telt bele pár perc, már csüngtek is Poirot-n. Ezután bemutattak bennünket Miss Saundersnek, egy jellegtelen külsejő nınek, aki kiegészítette a társaságot. 
 	
 	Ott- tartózkodásunkat néhány napig leginkább kellemes, gondtalan vendégeskedésnek lehetett volna nevezni; ugyan szakadatlanul résen voltunk, ám egyelıre eredménytelenül. A fiúk élték a maguk boldog, hétköznapi életét minden zavaró momentum nélkül. Az érkezésünket követı negyedik napon megérkezett Roger Lemesurier ırnagy is. Nem sok változást észleltünk rajta, ugyanolyan gondtalan és jókedvő volt, mint hajdanán, megtartva azt a jó szokását, hogy semmit sem szívott különösebben mellre. A vak is láthatta, hogy a fiúk istenítik, hiszen örömujjongásban törtek ki, amikor meglátták, és azon nyomban el is vonszolták a parkba indiánosdit játszani. Megfigyeltem, hogy Poirot feltőnés nélkül a nyomukba szegıdött. 
 	
 	A rá következı napon mindnyájunkat meghívtak teára – a fiúkat is beleértve – Lady Claygate-hez, akinek birtoka szomszédos volt a Lemesurier családéval. Mrs. Lemesurier azt javasolja, hogy menjünk mi is, de úgy tőnt, nagy kı esik le a szívérıl, amikor Poirot elhárította a szíves invitálást, mondván, hogy szívesebben maradna otthon. 
 	Miután mindenki eltávozott hazulról, Poirot munkához látott. Leginkább egy okos kis terrierre emlékeztetett. Nem hiszem, hogy maradt a háznak olyan zuga, ahol körbe ne szimatolt volna; mindazonáltal olyan csendben iés módszeresen tette mindezt, hogy a legkevésbé sem hívta fel magára a figyelmet. Úgy láttam azonban, hogy elmaradt a várt eredmény. A teánkat Miss Saunders társaságában fogyasztottuk el a teraszon, mivel ı nem vett részt a vendégeskedésben. 
 	– A fiúk remekül fognak mulatni – sipogta a maga szürkécske módján –, bár relélem, jól viselkednek, és nem tapossák le a irágágyakat, nem mennek a kaptárak közelébe sem… 
 	- 61 - 

 	Poirot kezében megállt a pohár. Úgy nézett ki, mint aki éppen kísértetet lát. 
 	– Méhek?! – dörögte. 
 	– Igen, M. Poirot, méhecskék. Három kaptárnyi Lady Claygate igen büszke a méhrajaira ... 
 	– Méhek?!! – kapott megint a fejéhez Poirot. Aztán felpattant ültébıl, és homlokára szorított kézzel elkezdett fel-alá szaladgálni a teraszon. El nem tudtam képzelni, miért izgathatta fel ennyire a kis embert a méhek puszta említése. 
 	Ebben a pillanatban meghallottuk a visszatérı kocsi kerekeinek csikorgását. Ahogy az uzsonnának vége szakadt, Poirot leszaladt a lépcsın. 
 	– Ronaldot megcsípte valami – lihegte Gerald. 
 	– Katonadolog – vigasztalta Mrs. Lemesurier. – Meg sem duzzadt. Teszünk rá egy pici ammóniát. 
 	– Hadd lássam, kis barátom!- kérte Poirot. – Hol is van? 
 	– Itt hátul, a tarkómnál – magyarázta a kis Ronald fontoskodva. – De nem is fáj. Apa azt mondta: „Ne mozdulj! – egy méhecske van rajtad!" Én pedig meg sem moccantam, aztán ı levette rólam, de elıbb belém csípett, de cseppet sem fájt, olyan volt, mintha tő lett volna, de én nem sírtam, mert már nagy vagyok, és jövıre iskolás leszek. 
 	Poirot megvizsgálta a gyerek nyakát, majd megint félrevonult. Karonragadott, és odasúgta: 
 	– Ma éjjel, mon ami,  ma éjjel lesz egy kis dolgunk! Egy szót sem – egy árva lélek nek sem! 
 	Nem volt hajlandó ennél közlékenyebbnek bizonyulni, nekem viszont egész álló nap furdalta az oldalamat a kíváncsiság. Korán nyugovóra tért; én is követtem a példáját. Miközben kaptattunk felfelé az emeletre, ismét karon fogott, és közölte utasításait. 
 	– Le ne vetkızzön! Várjon egy darabig, oltsa el a lámpáját, aztán jöjjön ide hozzám! 
 	Úgy tettem, ahogyan kérte, ı pedig már várt rám a megbeszélt idıpontban. Egyetlen kézmozdulattal csendre intett, s lábujjhegyen lopakodtunk át a gyerekek lakosztályába. 
 	Ronaldnak saját szobája volt. Beléptünk, és elfoglaltuk leshelyünket a legsötétebb sarokban. A kisfiú nehezen, ugyanakkor egyenletesen lélegzett. 
 	– Biztos, hogy mélyen alszik? – suttogtam. 
 	Poirot bólintott: 
 	– Elkábítottam – lehelte. 
 	– Miért? 
 	– Hogy ne tudjon kiabálni, ha ... 
 	– ... ha micsoda? – firtattam tovább, mert Poirot elhallgatott közben. 
 	– ... ha a fecskendıt a bıre alá szúrják, mon ami!  Pszt, most már hallgassunk – no, nem mintha azt várnám, hogy egyelıre bármi is történjék! 
 	
 	Ám ebben Poirot tévedett. Nem telt bele tíz pero sem, halkan kinyílt az ajtó, és valaki beosont a szobába. Hallottam gyors, szaggatott lélegzését. Léptek közeledtek az ágyhoz, majd egyszer csak kattanás hallatszott. Egy kis elemlámpa fénykévéje vetıdött az alvó gyermek arcára – a hozzá tartozó személy viszont továbbra is a sötétbe veszett. Az alak letette az elemlámpát. Jobb kézével elıhúzott egy injekcióstőt; a ballal megragadta a fiúcska nyakát... 
 	Poirot és én egyazon szempillantásban vetettük rá magunkat. A zseblámpa legurult a földre, mi pedig a sötétben dulakodtunk tovább a betolakodóval. Szinte emberfeletti erıvel küzdött. Végül sikerült legyőrnünk. 
 	– A lámpát gyorsan, Hastings, látnom kell az arcát – bár tartok tıle, nagyon is jól tudom, kinek az arca lesz az. 
 	– Én is – gondoltam..., miközben a lámpa után matattam a sötétben. Egy pillanatra átsuhant rajtam a titkár képe, amit ösztönös ellenszenvem válthatott ki belılem, de nyomban biztosnak éreztem magam benne, hogy tudom: az elıttünk álló férfi volt az a szörnyeteg, akire vadásztunk, hogy két kis unokaöccsének a halála révén aljas módon megkaparintsa az örökséget. 
 	- 62 - 

 	A lábam beleütközött a lámpába. Felemeltem, és végre felkattintottam. A lámpa fénye Hugó Lemesurier arcára hullott – a fiúk apjáéra! 
 	Kis híja volt, hogy el nem ejtettem a lámpát. 
 	– Nem létezik! – motyogtam rekedten. – Kizárt dolog! 
 	Lemesurier nem volt öntudatánál. Poirot-val becipeltük a szobájába, és lefektettük az ágyára. Poirot lehajolt, és valamit kivett a jobb kezébıl. Megmutatta nekem is. Egy fecskendı volt. Megborzongtam. 
 	– Mi volt benne? Méreg? 
 	- Hangyasav, azt hiszem. 
 	- Hangyasav? 
 	– Az. Gondolom, hangyákból nyerte ki. Ha emlékszik, kémikus. A halált a méhcsípés-nek tulajdonították volna. 
 	– Istenem! – mormoltam. – A saját vére! És ön mindezt tudta? 
 	Poirot komolyan bólintott: 
 	– Tudtam. Magától értetıdik, hogy nem épelméjő. Elképzelésem szerint a családi história rögeszméjévé válhatott. Mivel minden vágya az volt, hogy ı örökölje a birtokot, kénytelen volt egy egész sorozat bőntényt elkövetni. Az elsı gyilkosság csírája akkor foganhatott meg benne, amikor Vincenttel együtt utazott északra. Nem tudta volna elviselni, hogy a jóslat ne teljesedjen be. Ronald fia már halott volt, Ronald maga pedig halálos beteg – balsors az ı osztályrészük. Megrendezte a balesetet a fegyverrel is, továbbá – bár ez utóbbit eddig nem is gyanítottam – ı okozta John bátyja halálát is ugyanezzel a jól bevált módszerrel: hangyasavat fecskendezett a nyaki vénába. Addigra elérte célját: ı lett a családi birtok ura. Ám diadala tiszavirágéletőnek bizonyult: rá kellett döbbennie, hogy ıt magát is gyógyíthatatlan kór támadta meg. Megszállottjává vált ırült rögeszméjének, miszerint a legidısebb Lemesurier fiú nem örökölheti a családi vagyont. Gyanítom azt is, hogy a fürdıhelyi baleset is az ı mőve lehetett – felbiztatta a gyereket, hogy ússzon csak ki minél messzebbre. Amikor kudarcot vallott ezzel a tervével, elfőrészelte a repkény tövét, majd pedig megmérgezte az ételét is. 
 	– Ördögi! – mormoltam, miközben a hideg futkosott a hátamon. – És hozzá micsoda elmés tervezés! 
 	– Egyetértek, mon ami,  semmi sincs bámulatosabb, mint az ırült elme hallatlan agyafúrtsága! Kivéve talán az épelméjő ember kivételes bogarasságait. Valahogy úgy képzelem, hogy csak mostanában lépte át végzetesen azt a bizonyos határvonalat; ,,ırültség volt, de volt benne rendszer". 
 	– Ha jobban belegondolok, hogy Rogert gyanúsítottam – ezt a remek embert! 
 	– Ez volt a legkézenfekvıbb következtetés, mon ami.  Tudtuk, hogy aznap éjjel ı is ott ült a vonaton Vincenttel, útban észak felé. Tény volt az is, hogy Hugó és Hugó gyermekei után ı a legközelebbi örökös. Ám a tények nem igazolták feltevésünket. A borostyánt akkor főrészelték el, amikor a kis Ronald otthon volt – Rogernek viszont az lett volna az érdeke, hogy mindkét gyerek örököljön. Ugyanígy csakis Ronald ételébe csempésztek mérget. Ma pedig, amikor hazaérkeztek, és eszembe villant, hogy kizárólag az apa szava áll amögött, hogy Ronaldot megcsípte egy méhecske, belém hasított a felismerés: de hiszen darázscsípés szerepelt már a listánkon – és akkor rájöttem! 
 	
 	Hugó Lemesuriert egy magánklinikára szállították, ahol pár hónap leforgása alatt sorsa beteljesedett rajta. Özvegye a kötelezı gyászév elteltével feleségül ment Mr. John Gardiner-hez, a fürtös fejő titkárok gyöngyéhez. 
 	A családi birtok Ronaldra szállt, és virágzik mind a mai napig. 
 	– Lám, lám – lamentáltam. – Ismét szegényebbek lettünk egy illúzióval. Önnek sikerült feloldania a Lemesurier családot az átok alól. 
 	– Kétségeim vannak – szólt Poirot mélyen elgondolkozva. -Méghozzá igen erıs kétségeim. 
 	– Mi a manó? 
 	- 63 - 

 	– Mon ami,  erre leginkább csak egyetlen szóval válaszolnék: vörös! 
 	– Vér? – találgattam, és hangom suttogásba fulladt a borzadálytól. 
 	– Az ön képzeletének rugója mindig is a melodráma volt, Hastings! Ennél valami sokkal prózaibb dologra gondoltam: a kis Ronald Lemesurier hajának a színére! 
 	- 64 - 

 	AZ ELVESZETT BÁNYA 
 	
 	Nagyot sóhajtva tettem le a csekk-könyvemet. 
 	– Képtelen vagyok felfogni – állapítottam meg –, hogy az ördögbe nem csökken soha a hiteltúllépésem. 
 	– És ez nem zavarja önt? Én, ha tovább nyújtózom, mint a takaróm ér, egész éjjel kép telen vagyok lehunyni á szememet – hencegett Poirot. 
 	– Az ön egyenlegei bizonyára nem sok fejtörésre adnak okot – replikáztam. 
 	– Négyszáznegyvennégy font, négy shilling, négy penny – jelentette ki Poirot önelégülten. 
 	– Világos összeg, nem igaz? 
 	– Burkolt hízelgés lehet a bankigazgatója részérıl. Ebbıl is kitőnik, hogy ı is tisztában van az ön vonzalmával a szimmetrikus részletek iránt. Nincs kedve háromszáz fontot invesztálni mondjuk a porcupine-i olajmezıbe? Itt áll a hirdetésük a reggeli lapokban, miszerint egy év múlva száz százalékos osztalékot ígérnek a befektetıknek. 
 	– De nem nekem! – tiltakozott Poirot, és hevesen megrázta a fejét. – Nem vagyok oda a szenzációhajhász dolgokért. A pénzforgatás számomra a körültekintı befektetést jelent – les rentes,  az alappillér –, vagy hogy is mondják. 
 	– Ezek szerint még sohasem fogott spekulációba? 
 	– Nem, mon ami – válaszolt Poirot teljes komolysággal. – Távol áll tılem. És az egyedüli részvények, amelyek a tulajdonomban vannak – ahogy ön mondaná –, nem az arany középút részvényei: a Burmai Bányamővek által kibocsátott tizennégyezer darab részvényrıl beszélek. 
 	Poirot elhallgatott, mintha csak arra várt volna, hogy folytatásra buzdítsam. 
 	– Igen? – mentem bele a játékba. 
 	– Ráadásul nem adtam ki értük készpénzt – de nem ám; kicsi szürke agysejtjeim tornamutatványának eredményeként kaptam ıket. Kívánja hallani a történetet? Vagy inkább nem? 
 	– Természetesen érdekelne. 
 	– Ez a bánya Burma belsejében található, Rangoontól olyan kétszáz mérföldnyire a szárazföld belseje felé. A kínaiak tárták fel a tizenötödik század folyamán, és mőködött egészen a mohamedán forradalom idejéig, míg végül 1868-ban végleg bezárták. A kínaiak kitermelték az érctest felsı rétegében elhelyezkedı gazdag ólomezüst ércet, roppant mennyiségő ólomsalakot hagyva maguk után, miután magát az ezüstöt kiolvasztották az ércbıl. 
 	Ezt persze hamarosan felfedezték, mihelyt megkezdıdtek a burmai bányafeltárási kutatások; mivel azonban a hajdani járatok azóta megteltek törmelékkel és vízzel, az érc fészkének megtalálására irányuló kutatások sorra kudarcba fulladtak. A konszernek számtalan kutatócsapatot indítottak útnak, és azok egész országrészeket fésültek át, azonban minden fáradozásuk ellenére sem sikerült megkaparintaniuk a kitőzött busás díjat. 
 	Az egyik konszern képviselıje azonban nyomára jutott egy kínai családnak, amelyrıl feltételezhetı volt, hogy feljegyzéseket ıriz a bánya elhelyezkedésével kapcsolatosan. A jelenlegi családfı neve: Wu Ling. 
 	– Kalandregénybe illı kezdet – vetettem közbe. 
 	– Hát nem? Ah, mon ami,  létezik romantika lélegzetelállító szépségő, aranyhajú leánykák nélkül is – pardon, helyesbítek: önt inkább a gesztenyebarna hajkorona szokta extázisba hozni. Emlékszik...? 
 	– Inkább a történetet folytassa – vetettem közbe. 
 	– Eh bien,  barátom; tehát felkeresték ezt a Wu Linget. Derék kereskedı volt, tartomány-szerte tisztelték és becsülték. Azonnal elismerte, hogy a birtokában vannak a szóban forgó dokumentumok, és biztosította ıket arról is, hogy kész tárgyaim az áruba bocsátásukról, azonban kizárólag az elöljárókkal volt hajlandó tárgyalni. Végül megszervezték, hogy elutazzon Angliába, és lehetıvé tették, hogy találkozzon egy jelentıs vállalat igazgatóival. 
 	- 65 - 

 	– Wu Ling az Assunta  nevő gızhajón hajózott át Angliába, és az Assunta rendre ki is kötött Southamptonnál egy ködös, borongós novemberi reggelen. A vállalat. egyik igazgatója, Mr. Pearson el is utazott Southamptonba a hajó fogadására, de a köd miatt a vonat csak jelentıs késéssel érkezett meg, s mire ı maga belihegett a kikötıbe, Wu Ling már partra szállt, és egy különvonaton útban volt London felé. Mr. Pearson némi bosszankodással utazott vissza a fıvárosba, mivel elképzelése sem volt afelıl, hol tartózkodhat a kínai. Azonban a nap folyamán felhívták telefonon a társaságot. Wu Ling a Russel Square Hotelban szállt meg. Kissé kifárasztotta ugyan az utazás, de kijelentette, hogy kész részt venni a másnapi igazgatótanácsi ülésen. 
 	– Az ülés tizenegykor vette kezdetét. Azonban fél tizenkettıkor még színét sem látták Wu Lingnek, ezért a titkár odaszólt a Russell Szállóba. Azt a választ kapta, hogy a kínai fél tizenegy tájban elhagyta a szállodát egy barátja társaságában. Egyértelmőnek tőnt, hogy szándékában állt részt venni a tanácskozáson, ám telt a délelıtt, és a kínainak se híre, se hamva nem volt. Természetesen azt sem lehetett kizárni, hogy eltévedt, hiszen nem volt ismerıs Londonban, azonban késı éjjel sem tért vissza a szállodába. Ekkorra Mr. Pearsont is elfogta az aggodalom, és átadta az ügyet a rendırségnek. A rá következı nap folyamán sem tudtak rábukkanni az eltőnt férfi nyomára, azonban harmadnap kifogtak egy holttestet a Temzébıl, amely a szerencsétlen sorsú kínai tetemének bizonyult. A bányára vonatkozó papíroknak hőlt helyét találták a ruhái között és a szállóban maradt poggyászokban. 
 	– Ennél a pontnál kapcsolódtam be én az ügybe, mon ami.  Mr. Pearson keresett meg telefonon. Jóllehet mélységesen meg volt rendülve Wu Ling halálát illetıen, leginkább mégis csak a kínai angliai látogatásának tárgyát képezı papírok miatt aggódott. A rendırséget elsısorban a gyilkos kilétének felfedése érdekelte természetesen – az iratok fontossági sorrendben a második helyre szorultak. Mr. Pearson arra kért, mőködjem együtt a rendırséggel a cég érdekeit sem veszítve szem elıl. 
 	– Viszonylag könnyen kötélnek álltam. Világos volt számomra, hogy két úton is el kell indulnom. Egyfelıl ajánlatosnak tőnt körülnéznem a vállalat alkalmazottai körében, akik tudhattak a kínai érkezésérıl; másfelıl a hajó utasai között, akik tudomást szerezhettek úti céljáról. 
 	Ez 
 	utóbbival 
 	kezdtem, 
 	mivel 
 	az 
 	látszott 
 	egyszerőbbnek. 
 	Ez 
 	ügyben 
 	együttmőködhettem Miller nyomozóval, akit ezzel az üggyel megbíztak: egy öntelt, modortalan, meglehetısen elviselhetetlen emberrel. Közösen hallgattuk ki a hajó személyzetét. 
 	Nem sokat tudtunk meg tılük. Wu Ling eléggé visszavonult az utazás során. Csupán két másik utassal látszott ismeretséget kötni: egyikük egy lecsúszott európai volt, a neve Dyer, aki kétes hírnévnek örvendett, míg a másik egy Charles Lester nevő fiatal banktisztviselı volt, útban Hongkongból hazafelé. Legnagyobb örömünkre mindkét úriemberrıl sikerült egy-egy pillanatfelvételt szereznünk. Egyelıre úgy tőnt, hogy amennyiben bármelyikük is belekeveredhetett az ügybe, úgy Dyer a mi emberünk. Köztudomású volt róla, hogy kapcsolatban állt egy kínai rablóbandával, ez pedig igencsak felkeltette a gyanúnkat. 
 	– A következı lépésünk az volt, hogy ellátogattunk a Russel Square Hotelba. Wu Lin-get azonnal felismerték az egyik pillanatfelvételen. Felmutattuk Dyer fotóját, is, ám csalódnunk kellett: a szállodaportás határozottan kijelentette, hogy ez az ember nem járt a szállóban azon a végzetes reggelen. Valamiféle sugallat hatására elıkaptam Lester fényképét is, és lássanak csodát! – a férfi elsı pillantásra felismerte. 
 	– Igen, sir – jelentette ki –, ez az úriember érkezett fél tizenegykor hozzánk, és Mr. Wu Ling után érdeklıdött, aki vele együtt hagyta el a szállodát. 
 	– Sínen voltunk. Következı lépésünk Mr. Charles Lester kihallgatása volt. A lehetı legszívélyesebben fogadott bennünket, mélyen lesújtotta a kínai idı elıtti halála, és mindenben készséggel állt rendelkezésünkre. A következıket tudtuk meg tıle: megállapodott Wu Linggel, hogy tíz harminckor érte megy a hotelba. Wu Ling azonban nem jelent meg a megbeszélt idıpontban. Helyette az inasa érkezett, aki közölte, hogy gazdájának el kellett mennie valahová, és arra kéri: menjen utána. Gyanútlan lévén, Lester beleegyezett, a kínai pedig taxit 
 	- 66 - 

 	hívott. Egy darabig némán hajtottak a kikötı felé. Egyszer csak feltámadt benne a gyanú, megállította az autót, és kiugrott belıle, dacára az inas ellenvetéseinek. Biztosított bennünket, hogy ez minden, amit tud. 
 	– Látszólag elégedetten köszönetet mondtunk neki, és távoztunk. Nem sokkal utána kiderült, hogy történetében azért akad egy-két homályos pont. Elıször is Wu Ling nem vitt magával inast, sem a hajóra, sem a szállodába. Másodszor: jelentkezett a taxisofır, aki aznap reggel a két úriembert fuvarozta. Szó sem volt arról, hogy Lester útközben kiszállt volna a jármőbıl, ehelyett ı és a kínai egy meglehetısen gyanús külsejő lakóházba vitették magukat Limehouse-ba, a Kínai-negyed szívébe. A szóban forgó helyet, mint a város egyik legké-
 	tesebb hírő ópiumbarlangját tartották számon. A két úriember bement – ám egy óra múlva csupán az angol úr lépett ki a kapun, akit már a fénykép alapján is azonosított. Sápadtnak és megviseltnek tőnt, s a legközelebbi metróállomásra vitette magát a sofırrel. 
 	– Elkezdtünk nyomozni Charles Lester körül, és kiderítettük, hogy bár kiváló jellemő 
 	férfiúval van dolgunk, éppen nyakig ült az adósságban, továbbá titkos szenvedély vonzotta a szerencsejátékokhoz. Dyert persze nem tévesztettük szem elıl. Nem lehetett teljes mértékig kizárni azt sem, hogy ı jelentkezett a másik férfi képében is, ám végül is ez a feltételezésünk alaptalannak bizonyult: Minden kétséget kizáró alibival rendelkezett a kérdéses napot illetıen. 
 	Magától értetıdik, hogy az ópiumbarlang tulajdonosa keleti egykedvőséggel mindent letagadott. Színét sern látta Charles Lesternek. İhozzá nem érkezett két úriember aznap reggel. 
 	Bárhogyan is van, a rendırség téved: nála ópiumot még nem szívott élı ember. 
 	– Tagadása azonban, lett légyen bármilyen jószándékú is, nem sokat segített Charles Lesteren, akit letartóztattak Wu Ling meggyilkolása vádjával. Átkutatták a lakását is, de a bánya hollétére vonatkozó iratoknak így sem sikerült a nyomára bukkanni. İrizetbe vették az ópiumbarlang tulajdonosát is, de az üzlethelyiség átfésülése sem járt kézzelfogható eredménnyel. A rendırség szemernyi ópiumot sem könyvelhetett el magának eredményül. 
 	– Ezalatt barátom, Mr. Pearson agyonaggódta magát. Fel-alá szaladgált a szobában, és szakadatlanul siránkozott. 
 	– Az lehetetlen, hogy ne lenne valamilyen ötlete, M. Poirot! – nógatott. – Valamit csak gondol! 
 	– Gondolni gondolok – feleltem óvatosan –, pontosan errıl van szó: az ember hajlamos mindenfélére gondolni; mindez pedig túlságosan is sokféle irányba mutat. 
 	– Mint például? – szuggerált tovább. 
 	– Például: vegyük a taxist. Csak az ı elbeszélése alapján tudjuk, hogy elvitte a két úriembert a szóban forgó épületbe. Ez is egy ötlet. Azután: valóban abba a házba léptek-e be? Tételezzük fel, hogy otthagyták a taxit, átvágtak az épületen, kimentek egy másik ka pun, és elmentek valahova máshová. 
 	– Ez meghökkentette Mr. Pearsont. 
 	– De hát ön csak ül és töpreng! Nem tehetnénk  esetleg valamit? 
 	– Mint látja, elég türelmetlen természet volt. 
 	– Monsieur – válaszoltam méltósággal –, Hercule Poirot-tól ne várja, hogy fel-alá szaladgáljon Limehouse halszagú utcáin, mint egy éhenkórász eb. Nyugodjon meg! Az ügynökeim dolgoznak az ügyön. 
 	– Másnap már nagy újsággal szolgálhattam számára. A két férfi tényleg keresztülvágott azon a bizonyos épületen, azonban valódi céljuk egy aprócska vendéglı volt, nem messze a folyótól. Látták belépni ıket, ám kijönni már csak Lester jött ki egyedül. 
 	– És most, képzelje csak el, barátom, Mr. Pearson a fejébe vett egy teljesen képtelen ötletet. Eltökélte, hogy felkutatjuk ezt a kisvendéglıt, és ott fogunk kérdezısködni. Kértem és könyörögtem, hogy ne tegyük, de hajthatatlan volt. Hetet-havat összehordott, hogy majd álruhát vesz fel, még azt is felvetette, hogy én ... , én is – még kimondani is borzasztó – vágjam le a bajuszomat! Igen, igen, rien que cal  Rámutattam, mennyire nevetséges és abszurd ez az ötlet. Az ember nem pusztít el egy ilyen szép jószágot csak úgy könnyelmően! Mellesleg vajon 
 	- 67 - 

 	elképzelhetetlen-e, hogy egy belga úriember bajusszal ugyanúgy vágyjon kiruccanni az élet sőrőjébe és ópiumot szívni, mint egy bajusz nélküli? 
 	– Eh bien,  végül is ebbe belenyugodott, de magáról a kísérletrıl nem tudtam lebeszélni. 
 	Este aztán megjelent – Mon dien,  micsoda maskara! Ügynevezett „varız", azaz vastag gyapjú matrózzubbony volt rajta; az álla piszkos és borotválatlan volt; nyaka körül rémes sál éktelenkedett, csak az orra hegye látszott ki belıle. És képzelje el, a tetejében még élvezte is az egész színjátékot! Bajszomra, nem épeszőek az angolok! Igazított az én külsımön is. Nem tiltakoztam. Vitatkozzam egy ırülttel? Útnak indultunk – mindent egybevetve, hagytam volna magára egy gyermeket, aki „Amerikából jöttünk"-öt játszik? 
 	– Hogy is hagyhatta volna – replikáztam. 
 	– Ott tartottam az imént, hogy megérkeztünk végre. Mr. Pearson valami nyakatekert angol nyelven hadovált. Vén tengeri medvének adta elı magát. Összehordott főt-fát mindenféle 
 	„szárazföldi patkányokról" meg „matróztanyákról", és a jó ég tudja még, hogy mi mindenrıl. 
 	Alacsony, kicsi helyiség volt, mely zsúfolásig tömve kínaiakkal. Sajátságos ételeket voltam kénytelen végigkóstolni. Ah, mon Dieu, mon estomac! –  Poirot átfogta testének szóban forgó részét, mielıtt folytatta volna. – Aztán odalépett hozzánk a tulajdonos, arcán egy jóllakott hüllı mosolyával: 
 	– Urak nem jönni ételért ide – somolyogta. – Ti jönni azért, amit jobban szeretni, mint étel. 
 	Kicsi pipa, he? 
 	– Mr. Pearson derekasat rúgott a sípcsontomba az asztal alatt. (Mellesleg jófajta tengerészcsizma is volt rajta az összhatás kedvéért!) Majd így szólt: 
 	– Nem bánom, lehet róla szó. Vezess minket! 
 	– A kínai elvigyorodott; átvágtunk egy ajtón át a pincébe, méghozzá egy csapóajtón keresztül, felmásztunk pár lépcsıfokon, hogy végül egy másik helyiségben kössünk ki, ami tele volt a lehetı legkényelmesebb heverıkkel és párnákkal. Leheveredtünk, egy kínai fiúcska pedig lehúzta a csizmánkat. Ez volt az est fénypontja. Aztán meghozták az ópiumpipákat, és fızni kezdték az ópiumlabdacsokat, mi pedig úgy tettünk, mintha szorgalmasan szívogattuk volna a pipánkat, majd hamarosan mély álomba merülnénk tıle. Ám mihelyt magunkra maradtunk, Mr. Pearson halkan odaszólt nekem, s késlekedés nélkül elkezdett kúszni a padlón. 
 	Egy másik helyiségben találtuk magunkat, ahol az emberek már mély álomba me-' rültek, és így tovább, egészen addig, ameddig meg nem hallottuk, hogy két férfi beszélget. Behúzódtunk a függöny mögé, és hegyeztük a fülünket. Wu Lingrıl folyt a szó. 
 	– És az iratok? – mondta az egyik. 
 	– Mr. Lester, nála lenni – felelte a másik, aki kínai lehetett. – Azt mondani, mi tenni ıket biztonságos hely, ahol lendırség nem látni. 
 	– Ugyan, hiszen ıt elkapták – szólt az elsı. 
 	– Ö szabad lenni. Lendırség nem biztos lenni, ı csinálni-e dolog. 
 	Jó darabig hasonló dolgokról folyt a csevely, ám amikor hirtelen rejtekhelyünk felé indultak, jobbnak láttuk visszaosonni az ágyunkra. 
 	– Bölcsen tennık, ha távoznánk – súgta oda Pearson, miután pár percig heverésztünk. – 
 	Nem valami egészséges ez a hely. 
 	– Önnek ebben tökéletesen igaza van, monsieur – értettem egyet vele. – Eleget komédiáztunk. 
 	– Sikerült ép bırrel kijutnunk az utcára, miután csinos kis összeget hagytunk ott a pipázás ellenértékeként. Limehouse-ból kiérve Pearson mélyet lélegzett: 
 	– Nem bánom, hogy már kívül vagyunk – mondta. – De végre van valami bizonyítékunk! 
 	– Meghiszem azt! – helyeseltem. – És úgy vélem, a ma esti álarcosbál után nem okoz majd különösebb gondot, hogy megtaláljuk, amit keresünk. 
 	– És ezután ment minden, mint a karikacsapás – fejezte be váratlanul Poirot. 
 	Annyira hirtelen volt ez a befejezés, hogy csak bámultam rá, mint borjú az újkapura: 
 	-És… és megtalálták? Hol volt? – álmélkodtam. 
 	- 68 - 

 	– A zsebében – tout simplement.  
 	– De hát mégis, kinek a zsebében? 
 	– Mr. Pearsonéban, parbleul –  Majd, látva zavart arckifejezésemet, nagylelkően folytatta: 
 	– Hát nem látja? Mr. Pearson, akárcsak Mr. Lester, nyakig eladósodott. Mr. Pearson, hasonlóan Mr. Lesterhez, megszállott szerencsejátékos volt. Ö eszelte ki, hogy lopják el az iratokat a kínaitól. Igenis találkozott vele South-amptonban, felutazott vele Londonba, és egyenesen Limehouse-ba cipelte. Aznap vastag köd volt; a kínai nem láthatta, merre tartanak. 
 	Elképzelésem szerint Mr. Pearson bejáratos lehetett abba az ópiumbarlangba, ahol minden bizonnyal szert tett néhány kétes barátságra is. Nem hinném, hogy gyilkolni akart volna. Az volt az elképzelése, hogy a kínaiak majd eljátsszák Wu Ling szerepét, és átveszik a dokumentumért járó díjat. Eddig rendben is lett volna minden. A keleti gondolkodásmód értelmében azonban Wu Ling nem maradhatott életben, mivel egyszerőbb volt megölni, és bedobni a holttestet a folyóba: s Pearson kínaijai a saját módszereiket alkalmazták az ö megkérdezése nélkül. Képzelhetjük, mennyire meg volt gyulladva az a Monsieur Pearson, ahogy önök, angolok mondanák. Valaki meg is láthatta a vonaton Wu Ling társaságában – a gyilkosság korántsem azonos az emberrablással. 
 	– Sorsa annak a kínainak a kezében van, aki Wu Ling képében keresi fel a Russell Square Hotelt. Bárcsak ne találnák meg azonnal a holttestet! Valószínő, Wu Ling említette neki, hogy Charles Lesterrel találkozót beszélt meg, miszerint ez utóbbi érte megy a szállodába. Pearson remek lehetıséget lát ebben: végre másra terelheti a gyanút! Charles Lester lesz majd az a személy, akivel Wu Linget utoljára látják. A kínai cinkostárs; azt az: utasítást kapja, hogy Lester elıtt Wu Ling inasának adja ki magát, és a lehetı legrövidebb idı alatt vigye magával Limehouse-ba. Igen valószínőnek látszik, hogy ott azonnal megkínálták egy itallal. Az italba bármilyen kábítószert belecsempészhettek, és amikor egy óra múlva magához tért, fogalma sem lehetett arról, hogy mi is történt vele. Olyannyira ez lehetett a tényállás, hogy amikor Lester értesült Wu Ling haláláról, elvesztette a fejét, és letagadta, hogy valaha is járt volna Limehouse-ban. 
 	– Ezzel azonban természetesen Pearson kezére játszott. Meg van-e végre elégedve Pearson barátunk? Nem, képtelen megülni a babérjain – módszerem elbizonytalanítja, és eltökéli, hogy megadja a kegyelemdöfést a boldogtalan Légtérnek. Roppant rafinált maskarát tervez. Ami engem illet, belılem komplett bolondot akar csinálni. Nem most mondtam-e az imént, hogy gyerek volt, aki jól elszórakozik a maga kisded játékaival? Eh bien,  eljátszom neki a magam szerepét. Boldogságban úszva megy haza. Reggel azonban Miller felügyelı toppan be hozzá. A papírokat megtalálják nála; a játéknak vége. Keservesen bánja is már, hogy a bolondját merte járatni Hercule Poirot-val! Az ügynek azonban volt egy komoly bökkenıje. 
 	– Éspedig? – noszogattam. 
 	– Miller felügyelı meggyızése. Hogy az micsoda egy szamár! Csökönyös is, buta is. És ráadásul ı aratta le végül az összes babért! 
 	– Bosszantó – vigasztaltam barátomat. – Ja igen, azért én is elnyertem a magam jutalmát. A Burmai 
 	Bányamővek 
 	megajándékozott 
 	tizennégyezer 
 	darab 
 	részvénnyel, 
 	csekély 
 	ellenszolgáltatásként szolgálataimért. Nem is olyan rossz, ugye? De ha be akar fektetni, Hastings, könyörgöm, ragaszkodjon a megbízható részvényekhez! Az, amirıl a lapokban olvasott, talán nem is létezik. A Porcupine igazgatói – nincs kizárva, hogy megannyi Pearson az egész díszes társaság! 
 	
 	- 69 -